Copyright © 2019 by Frans de Waal

Cover photo © Richard Ljoenes

Translation © Klára Mathé, 2020

All rights reserved.

All drawings by the author. All photographs courtesy of the author, except for the photograph of one bonobo consoling another at the Lola ya Bonobo Sanctuary in the Democratic Republic of the Congo, courtesy of Zanna Clay, and the photograph of Frans de Waal holding a baby chimpanzee in 1979, courtesy of Desmond Morris.

ISBN: 978-80-7252-865-3

Pro Catherine, jiskru,

která zažíhá můj oheň

PŘEDMLUVA

Sledovat něčí chování je mi tak vlastní, že to možná až přeháním. Uvědomil jsem si to kdysi po příchodu domů, když jsem začal mámě líčit výjev z venkovského autobusu. Bylo mi tehdy tak dvanáct. Chlapec s dívkou se líbali tím nechutným stylem tak typickým pro teenagery, který jsem tehdy nechápal, s otevřenými ústy vlhce přisátými na sebe. To by samo o sobě nebylo nic zvláštního, pak jsem ale zpozoroval, že dívka po polibku žvýká žvýkačku, kterou jsem předtím viděl pouze v ústech chlapce. Bylo mi to divné, ale pak jsem na to přišel – princip spojených nádob. Když jsem to mámě popsal, nebyla ovšem ani trochu nadšená. S ustaraným výrazem řekla, že není pěkné tak důkladně pozorovat ostatní, a nakázala mi, abych s tím přestal.

Pozorování se stalo mým povoláním. Nechtějte po mně, abych si všímal barvy šatů nebo jestli někdo nosí příčesek – tyhle věci mě v nejmenším nezajímají. Raději se zaměřuji na projevy citů, řeč těla a společenskou dynamiku. Ty se u lidí a jiných primátů liší tak málo, že se můj pozorovatelský um dá aplikovat na jedny i druhé, i když pracovně se zabývám hlavně těmi druhými.

Jako student jsem míval kancelář s výhledem na kolonii šimpanzů v zoologické zahradě, a jako výzkumník v Yerkes National Primate Research Center u Atlanty v Georgii mám podobný výhled už pětadvacet let. Mí šimpanzi žijí venku v terénní stanici a příležitostně se hádají tak hlasitě, že běžíme k oknům to představení sledovat. I když většina lidí uvidí jen zmatečnou melu dvaceti chlupatých zvířat, která pobíhají, hulákají a ječí, jedná se ve skutečnosti o vysoce strukturované společenství. Každou opici rozeznáváme podle tváře i pouze po hlase a víme, co od ní můžeme čekat. Kdybychom neuměli identifikovat vzorce chování, naše pozorování by byla rozptýlená a náhodná. Podobala by se sledování sportu, který jste nikdy nehráli a moc toho o něm nevíte. Nevidíte vlastně nic. Proto nesnáším americké vysílání evropského fotbalu: většina sportovních komentátorů se s ním seznámila dost pozdě a vůbec nechápou základní fotbalové taktiky. Mají oči jen pro míč a nezavřou pusu ani během těch nejvypjatějších momentů. A právě to se stává, když nerozeznáváme vzorce.

Klíčové je pozorovat, co se děje mimo hlavní konflikt. Pokud jeden šimpanzí samec zastrašuje druhého házením kamenů nebo tím, že probíhá těsně kolem něj, schválně od nich odvraťme zrak a pozorujme periferii skupiny, kde se rodí nové vztahy. Říkám tomu holistické pozorování, při němž bereme v potaz širší kontext. Ačkoliv nejlepší kamarád ohroženého samce spí v koutě, nemůžeme ho ignorovat. Jakmile se vzbudí a zamíří do centra dění, celá kolonie ví, že se něco chystá. Některá ze samic hlasitě zavřískne, aby upozornila na jeho pohyb, a matky přivinou svá mláďata.

Poté, co rozruch utichne, nepřestáváme situaci sledovat. Dál pozorujeme hlavní aktéry – ještě není po všem. Byl jsem svědkem už tisíců usmíření a jedno z těch úplně prvních mě opravdu překvapilo. Krátce potom, co půtka skončila, k sobě dva pohádaní samci zamířili vzpřímeně na zadních nohách a s piloerekcí – to znamená, že se jim zježila srst a vypadali dvakrát větší. Oční kontakt působil velmi hrozivě, předpokládal jsem tedy, že se konflikt znovu rozhoří. Ale když se k sobě samci přiblížili, jeden se náhle otočil a ukázal pozadí. Druhý ho začal vískat okolo análního otvoru, přičemž hlasitě mlaskal a cvakal zuby, aby ukázal, jak mu na té činnosti záleží. První samec chtěl laskavost opětovat, takže se ocitli v nepohodlné pozici 69 a mohli si zadek vískat navzájem. Brzy se zcela uklidnili a otočili se k sobě čelem, aby si mohli povískat i tváře. Nastal mír.

Během smiřování po konfliktu šimpanzí samci ochotně vískají soupeřovo pozadí, což může vést k neohrabané pozici 69, pokud se oba snaží o to samé zároveň.

Místo, které k laskání zvolili jako první, se může zdát zvláštní, ale vzpomeňte si na výrazy, které známe z mnoha jazyků, jako „lézt někomu do zadku“. To, že se používají, má jistě nějaký důvod. U lidí může silný pocit strachu způsobit zvracení či průjem – „nadělat si do gatí“ je synonymem pro „hodně se bát“. U lidoopů to funguje stejně, až na ty kalhoty. Naše výkaly nesou důležité informace. I dlouho po skončení šarvátky můžeme spatřit šimpanzího samce, jak ležérně kráčí přímo k místu v trávě, kde před chvílí seděl jeho soupeř, předkloní se a čichne si. U šimpanzů je sice zrak stejně dominantním smyslem jako u nás, čich je pro ně však též podstatný. Nahrávky skrytých kamer prokázaly, že i my lidé si často čicháme k vlastní dlani poté, co si s někým potřeseme rukama, zvlášť pokud je to jedinec stejného pohlaví. Nenuceně ruku zvedneme k tváři, abychom zachytili pach, který nám svým složením dává informaci o povaze druhého. Děláme to bezděčně, stejně jako mnoho dalších věcí, jež připomínají chování ostatních primátů. Sami sebe ovšem považujeme za racionální jedince, kteří vědí, co dělají, zatímco ostatní živočišné druhy vnímáme jako automaty. Věc přitom není tak prostá.

Neustále jsme v kontaktu se svými pocity, háček je však v tom, že naše pocity a naše emoce nejsou to samé. Rádi je směšujeme, pocity jsou však vnitřní subjektivní stavy, které přísně vzato znají jen ti, kdo je prožívají. Mám své pocity, ty vaše však nepoznám, pokud mi o nich nepovíte. Pocity si sdělujeme prostřednictvím jazyka. Oproti tomu emoce jsou stavy jak tělesné, tak i psychické – od hněvu či strachu přes sexuální touhu, lásku či přání dominovat – které řídí naše chování. Emoce mají své spouštěče a jsou doprovázeny behaviorálními změnami, takže je možné pozorovat je i navenek, například jako změnu výrazu, barvy pokožky, odstínu hlasu, v určitých gestech, pachu a tak dále. Emoce se změní v pocity, až když si je prožívající uvědomí, protože pocity jsou vědomým prožíváním. Emoce ukazujeme, mluvíme však o pocitech.

Jako příklad si vezměme usmíření či obnovení přátelství po hádce. Usmíření je změřitelná emoční interakce: abyste ji jako pozorovatel zaregistrovali, stačí s trochou trpělivosti sledovat, co se děje mezi někdejšími protivníky. Pocity doprovázející smíření – pokání, odpuštění, úleva – jsou však známé pouze těm, kdo je prožívají. Můžeme předpokládat, že ostatní mají stejné pocity jako my, ale jistí si být nemůžeme, a to ani u příslušníků stejného živočišného druhu. Někdo může kupříkladu tvrdit, že druhému odpustil, dá se tomu ale věřit? Velmi často navzdory svému tvrzení vytáhne starou křivdu při první možné příležitosti. Ve svých vnitřních stavech se vyznáme pouze zčásti a často sebe i ostatní obelháváme. Jsme mistry v předstírání spokojenosti, potlačování strachu a nevhodném zamilovávání. Proto tak rád pracuji s tvory, kteří nemluví. Jejich pocity můžu jen odhadovat, ale aspoň mě nikdy nezavedou na scestí něčím, co mi o sobě napovídají.

Studium lidské psychiky většinou spoléhá na dotazníky, ty jsou však plné pocitů, které hlásí samy subjekty, a nevypovídají o chování samotném. Já dávám přednost opaku. Je potřeba více pozorovat, jak se lidé ve společnosti vlastně chovají. Povím vám jednoduchý příklad z jedné velké konference v Itálii, kam jsem se dostal jako začínající vědec. Měl jsem přednášet o tom, jak primáti řeší konflikty, nenadál jsem se ale, že budu svědkem dokonalého příkladu ze světa lidí. Jistý badatel na té konferenci vyváděl věci, které jsem do té doby nezažil – a i od té doby jen párkrát. Zřejmě za to mohla kombinace jeho slávy a toho, že angličtina byla jeho mateřským jazykem. Američané a Britové na mezinárodních setkáních často chybně považují výsadu mluvit svým rodným jazykem za intelektuální převahu. Protože se nikomu nechce hádat se s nimi lámanou angličtinou, často v tomto omylu setrvávají.

Program přednášek byl bohatý a po každé z nich náš slovutný anglicky mluvící vědec vyskočil ze svého místa v první řadě, aby nám pomohl přednášku pochopit. Když domluvila jistá italská přednášející, dotyčný se zvedl, za potlesku, který se po přednášce rozezněl, vylezl na pódium, sebral přednášející mikrofon a pronesl doslova: „Vlastně chtěla říct, že…“ Téma přednášky už si nepamatuji, vím však, jak se Italka zatvářila. Kolegovu aroganci a přezíravost bylo těžké přehlédnout – dnes se tomuto chování říká „mansplaining“.

Většina návštěvníků konference poslouchala překlad ze sluchátek a bylo to možná právě zpoždění simultánního překladu, jež pomohlo lépe nahlédnout vědcovo chování, stejně jako lépe přečteme řeč těla v televizní debatě, když je vypnutý zvuk. Obecenstvo začalo syčet a bučet.

Překvapený výraz ve tváři slavného badatele ukázal, že takovou reakci na své převzetí moci opravdu nečekal. Do té doby měl za to, že všechno jde skvěle. Začervenal se a zřejmě ponížený kvapem opustil pódium.

Poté, co on i Italka znovu zaujali svá místa v hledišti, jsem je dál pozoroval. Za necelou čtvrthodinu se za ní vydal a nabídl jí svá překladová sluchátka, protože žádná neměla. Zdvořile přijala (i když nejspíš sluchátka nepotřebovala), což se počítá jako tichá nabídka smíru. Říkám tichá, protože předešlý trapný moment podle všeho ani jeden nezmínil. Lidé po skončení konfrontace často dají najevo dobrý úmysl (úsměvem či komplimentem) a tím skončí. Co si ti dva říkali, jsem neslyšel, ale jiný kolega mi vyprávěl, že po skončení přednášek vědec za kolegyní přišel podruhé a pronesl: „Udělal jsem ze sebe úplného blbce.“ Tato obdivuhodná introspekce se již přiblížila otevřené nabídce smíru.

Navzdory tomu, že řešení konfliktů mezi lidmi je všudypřítomné, jak ukázal zajímavý příklad přímo na konferenci, byla moje přednáška přijata rozporuplně. Byl jsem tehdy na úplném začátku svého výzkumu a věda nebyla připravena přijmout, že se usmiřuje i někdo jiný než lidé. O mých pozorováních snad nikdo nepochyboval, svá tvrzení jsem dokázal množstvím dat i fotografií, jen prostě nevěděli, co si s nimi počít. Teorie o zvířecím soupeření se v té době soustředily na vítězství a prohru. Vyhrát je dobré, prohrát je špatné, a jediné, o co zvířata soupeří, je přístup ke zdroji potravy. V sedmdesátých letech vnímala věda zvířata hobbesiánsky, tedy jako násilná, soupeřící, sobecká a neschopná opravdové laskavosti. Můj důraz na usmiřování do toho neseděl. Termín usmíření zněl navíc cituplně, což nebylo kladně přijato. Někteří kolegové mě otcovsky upozornili, že mé romantické představy o zvířatech do vědeckého světa nepatří. Byl jsem tehdy velice mladý, takže mě poučili, že v přírodě se všechno točí okolo přežití a rozmnožování a snaha o smír ještě žádnému organismu neprospěla. Kompromisy jsou pro slabé. I kdyby se šimpanzi chovali tak, jak popisuji, podle mých kolegů to nepatřilo mezi jejich potřeby. A žádný jiný druh se zcela jistě neusmiřuje. Zabývám se zkrátka náhodným jevem.

O několik desetiletí a stovky studií později víme, že usmiřování je ve skutečnosti běžné a rozšířené. Praktikují jej všichni společenští savci, od krys a delfínů po vlky nebo slony, a dokonce i ptáci. Toto chování je tak užitečné pro nápravu vztahů, že kdybychom v dnešní době objevili společenské savce, kteří se po konfliktu neusmiřují, překvapilo by nás to. Nebylo by jasné, jak se jejich společenství může udržet. Tehdy jsem to ale ještě nevěděl a zdvořile jsem naslouchal všem těm štědře rozdávaným radám. Můj názor ovšem nezměnily, protože podle mě pozorování předčí všechny teorie. Když se člověk narodí jako pozorovatel, dostane do vínku právě toto: induktivní vědecký přístup.

Pokud se tedy shodnete s Charlesem Darwinem, který, jak známo, v díle Výraz emocí u člověka a u zvířat odhalil, že ostatní primáti mají v emočně vypjatých situacích lidské výrazy obličeje, nemůžete si nevšimnout podobností v našich vnitřních životech. Primáti cení zuby v úsměvu, chraptivě se hihňají, když je lechtáme, a špulí rty, když jsou rozmrzelí. Od toho se automaticky odvíjí vaše teorie. Ať už si o zvířecích emocích či jejich nedostatku myslíte, co chcete, musíte přijít s rámcem, v němž by dávalo smysl, že lidé a ostatní primáti projevují své reakce a úmysly pomocí stejných obličejových svalů. Darwin z toho přirozeně vyvodil, že mezi lidmi a ostatními živočišnými druhy existuje emoční kontinuita.

Mezi chováním vyjadřujícím emoce a mezi jejich vědomým či nevědomým prožíváním je nicméně obrovský rozdíl. Kdo tvrdí, že ví, co zvířata cítí, nemá vědu na své straně. Jsou to pouhé domněnky. Domnívat se není samo o sobě špatné a předpoklad, že druhy nám příbuzné mají i příbuzné pocity, je logický, nepřehlížejme však jeho rizika. I když vám povím, že Mámino poslední objetí bylo objetím, které dala letitá šimpanzice starému profesorovi pár dní před svou smrtí, nezahrnuji do vyprávění její pocity. Její povědomé chování a dojemný příběh leccos naznačují, pocity samy nám ale nejsou přístupné. Výzkumníky emocí tato nejistota vždy popuzovala a je důvodem, proč je naše pole bádání často považováno za temné a nepřehledné.

Věda nemá ráda nepřesnost, a proto se studium zvířecích emocí a názory zastávané veřejností často rozcházejí. Zeptejte se člověka na ulici, zda mají zvířata emoce, a odpoví „ale jistě“. Lidé vědí, že jejich kočky a pejsci mají všelijaké emoce, a tím pádem je přisuzují i všem ostatním zvířatům. Zeptejte se na to samé univerzitních profesorů a mnoho z nich se podrbe na hlavě a udiveně se zeptá, co přesně máte na mysli. Jak vůbec definovat emoce? Možná se budou řídit názorem B. F. Skinnera, amerického behavioristy, který prosazoval mechanistický pohled na zvířata a emoce odbyl coby „bezvadný příklad, že máme ve zvyku chování zvířat přisuzovat fiktivní příčiny“. Dnes je, pravda, už obtížné najít vědce, který by přímo popíral, že zvířata mají emoce, mnozí však o tomto tématu neradi mluví.

Čtenářům, kteří se jménem zvířat cítí ukřivděni, že někdo popírá jejich emoční život, připomínám, že bez prověřování typického pro vědu bychom stále věřili, že Země je placatá a že larvy ze zkaženého masa lezou samovolně. Věda je v nejlepší kondici, když zpochybňuje obecně přijímané předpoklady. A i když sám se skepticismem ohledně zvířecích emocí nesouhlasím, pouhé potvrzení jejich existence mi připadá podobné jako tvrzení, že nebe je modré. Moc daleko nás neposouvá. Musíme se dozvědět víc. Jaké emoce zvířata cítí? Jak je cítí? Jakému účelu slouží? Je strach, který může pociťovat ryba, stejný jako strach koně? Dojmy nám k zodpovězení těchto otázek nestačí. Podívejte se, jak studujeme vnitřní život našeho druhu. Přivedeme lidské subjekty do místnosti, kde se dívají na videa či hrají hry napojení na přístroje, které jim měří tep, vodivost kůže, stahy obličejových svalů a tak dále. Také jim skenujeme mozek. Stejně zblízka bychom potřebovali prozkoumat i jiné zvířecí druhy.

Pozorování divoce žijících lidoopů je mou vášní a během let jsem navštívil množství terénních stanic v nejodlehlejších koutech světa; z těchto pozorování však plynou jen omezené informace. Jeden z nejemotivnějších momentů, jehož jsem byl svědkem, proběhl, když divocí šimpanzi vysoko nade mnou náhle propukli v děsivé skřeky a řev. Šimpanzi patří mezi nejhlučnější tvory světa a mně se zastavilo srdce, protože jsem neznal příčinu toho rámusu. Ukázalo se, že ulovili nějakou nebohou opici a dávali nahlas najevo, jak moc všichni stojí o její maso. Když se šimpanzi shromáždili kolem držitele mršiny a dali se všichni společně do hodování, přemýšlel jsem, jestli se s nimi podělil, protože měl jídla víc než dost a bylo mu to jedno, nebo protože se chtěl zbavit všech loudilů, kteří bez ustání fňukali a váhavě se dotýkali každého kousíčku masa, který si vkládal do úst. Nebo tu ještě byla třetí možnost, že se dělil z altruismu, protože pochopil, jak ostatní o ten kousek masa stojí. Pouhé pozorování nám příčinu chování neprozradí. Museli bychom nějak zařídit, aby měl majitel masa ještě větší hlad, anebo ostatním šimpanzům ztížit jejich žebrání. Byl by stále tak štědrý? Jen kontrolovaný pokus by nám umožnil motivy jeho chování objasnit.

Tento postup se velice osvědčil ve výzkumech inteligence. O psychickém životě zvířat se odvažujeme mluvit až nyní po sto letech pokusů se symbolickou komunikací, s poznáním sebe samého v zrcadle, užíváním nástrojů, plánováním budoucnosti a schopností vnímat z perspektivy druhého. Po těchto pokusech se pomyslná zeď, která dříve oddělovala lidi a ostatní příslušníky zvířecího království, zdá velmi děravá. Lze předpokládat, že to samé se zopakuje u emocí, ale pouze tehdy, pokud bude náš přístup systematický. Ideálně bychom měli použít laboratorní i terénní pozorování a složit je dohromady jako dílky skládačky.

Emoce mohou být pomíjivé, jsou ale zároveň nejdůležitějším aspektem našich životů. Dávají smysl všemu ostatnímu. Je dokázáno, že lidé si pamatují obrázky či příběhy s emočním nábojem daleko lépe než ty neutrální. Téměř vše, co děláme či se chystáme udělat, popisujeme na základě emocí. Svatba je romantická či bujará, pohřeb slzavý a sportovní utkání může být úžasnou zábavou nebo velkým zklamáním, v závislosti na výsledku.

I naše pozorování zvířat je ovlivněno emocemi. Video na internetu, na němž divoká malpa louská ořechy pomocí kamenů, bude zhlédnuto mnohonásobně méněkrát než video, na kterém stádo buvolů odhání lvy od jednoho z telat: kopytnatci naberou útočníky na rohy a malý buvol se mezitím osvobodí z jejich drápů. Obě videa jsou zajímavá a působivá, za srdce nás však vezme jen to druhé. Identifikujeme se s teletem, slyšíme jeho bučení a radujeme se, když je znovu u mámy. Ochotně přitom zapomeneme na to, že pro lvy na tomto výsledku nic radostného není.

A to je další vlastnost emocí: díky nim si vybíráme strany.

Nejen, že nás emoce velmi zajímají, ony také formují naše společenství tak moc, jak si jen málokdy plně uvědomujeme. Proč by politici chtěli stoupat výš, kdyby nebylo hladu po moci, který je typickou vlastností všech primátů? Proč by se člověk strachoval o svou rodinu, kdyby nebylo citových pout mezi rodiči a dětmi? Zakázali bychom otroctví a dětskou práci, kdyby nebylo lidské slušnosti postavené na propojení a empatii s ostatními? Když Abraham Lincoln vysvětloval svůj nesouhlasný postoj k otroctví, zmiňoval právě lítost k otrokům v řetězech, jež viděl na své cestě po americkém jihu. Naše soudnictví přetváří pocity hořkosti a pomstychtivosti ve spravedlivé tresty a naše zdravotnictví pramení ze soucitu. Nemocnice (či špitály, podle latinského hospitalis čili pohostinný) vznikly jako náboženské charity provozované jeptiškami, a až později se změnily v profesionálně vedená světská zařízení. V podstatě všechny naše nejcennější instituce a úspěchy jsou těsně provázány s našimi emocemi, bez nich by neexistovaly.

Právě proto nevnímám zvířecí emoce jen jako samostatné téma, ale myslím, že by jejich zkoumání mohlo vrhnout světlo na celé lidské bytí, naše cíle a sny, i na naše vysoce hierarchická společenství. Díky své specializaci se přirozeně nejvíc zaměřuji na naše příbuzné primáty, nikoli však proto, že bych věřil, že právě jejich emoce jsou více pozoruhodné než emoce jiných zvířat. Primáti se projevují způsobem podobnějším lidskému, emoce jsou však ve zvířecí říši všudypřítomné. Mají je ryby, ptáci, ale i hmyz, a dokonce i měkkýši s mozkem, jako třeba chobotnice.

Ostatní živočišné druhy budu jen vzácně nazývat „jiná zvířata“ či „zvířata s výjimkou lidí“. Pro zjednodušení jim budu říkat prostě zvířata, i když jako biolog mám samozřejmě za to, že jsme všichni součástí stejné říše. Jsme zvířata. Nevnímám výrazné emoční rozdíly mezi lidmi a jinými savci a vlastně bych měl problém označit emoce vlastní pouze lidem. Myslím si, že emoční základna, kterou sdílíme se svými spolubydlícími na této planetě, si zaslouží bedlivou pozornost.

Kapitola 1 /

MÁMINO POSLEDNÍ OBJETÍ

Rozloučení opičí matriarchy

Měsíc před dovršením Máminých devětapadesátých narozenin a dva měsíce před osmdesátinami Jana van Hooffa proběhlo dojemné setkání těchto dvou starých hominidů. Máma, vychrtlá a blízko smrti, patřila mezi nejstarší šimpanze světa žijící v zoologické zahradě. Jan, jehož bílé vlasy kontrastovaly s jasně červenou pláštěnkou, je profesor biologie, který mi před lety vedl dizertaci. Znali se přes čtyřicet let.

Máma, schoulená v embryonální poloze ve svém hnízdě ze slámy, ani nevzhlédne, když se Jan, který odvážně vlezl do její spací klece, přiblíží s několika přátelskými frknutími. My, co pracujeme s lidoopy, často napodobujeme jejich typické zvuky a gesta: tlumené zabručení je uklidňující. Když se Máma konečně probudí ze spánku, chvilku jí trvá pochopit, co se děje. Pak ale vyjadřuje nekonečnou radost, že vidí tak zblízka živého Jana. Na obličeji se jí objeví extatický úsměv, daleko širší, než mívají lidé. Rty šimpanzů jsou neuvěřitelně ohebné a mohou je ohrnout naruby, takže vidíme nejen Máminy zuby a dásně, ale i vnitřní stranu rtů. Polovinou obličeje se výrazně usmívá a zároveň piští – tichý, vysoký zvuk vydávaný během silných citových prožitků. Její současné pocity jsou bezesporu pozitivní, protože se natáhne po Janově hlavě, když se k ní muž skloní. Něžně ho hladí po vlasech, potom mu ovine dlouhou paži kolem krku a přitáhne si ho blíž. Během objetí její prsty rytmicky poklepávají na jeho zátylek a krk, což je utěšující gesto, které šimpanzi též používají, aby uklidnili poplakávající miminko.

Typická Máma: jistě cítila Janovy obavy z vniknutí na její teritorium a dávala mu najevo, aby se nestrachoval. Byla ráda, že ho vidí.

V roce 2016 Jan van Hooff naposledy navštívil Mámu, starou šimpanzí matriarchu, na smrtelné posteli v Burgersově zoo. Máma, která profesora znala už čtyřicet let, ho se širokým úsměvem objala. Zemřela o několik týdnů později.

Poznáváme sami sebe

Toto setkání bylo absolutním prvenstvím. I když se během svých životů Jan a Máma nesčetněkrát vískali přes mříže, žádný rozumný člověk by nevkročil do klece obývané dospělým šimpanzem. Šimpanzi se nezdají velcí, ale síla jejich svalů tu naši daleko předčí a příběhů o příšerných napadeních není málo. Proti dospělému šimpanzovi by neměl šanci ani ten nejrobustnější profesionální zápasník. Když jsem se Jana zeptal, jestli by si to samé dovolil k některému jinému šimpanzovi v naší zoo, z nichž některé znal téměř stejně dlouho, odpověděl, že ho to ani nenapadne, na to mu prý moc záleží na životě. Šimpanzi jsou tak náladoví, že v bezpečí jsou v jejich blízkosti jedině ti lidé, kteří je vychovali, a to o Janovi a Mámě neplatilo. Rovnováhu vychýlilo, že byla teď tak slabá. V minulosti navíc Janovi tolikrát vyjádřila svou náklonnost, že si začali důvěřovat. To mu dodalo odvahu, aby poprvé a naposledy navštívil dlouholetou panovnici šimpanzí kolonie v Burgersově zoo v nizozemském Arnhemu.

S Mámou mě za ty roky pojilo podobné pouto. To jméno jsem jí dal právě proto, že zaujímala pozici matriarchy. Ale protože teď bydlím za oceánem, rozloučení s ní mě minulo. Mámu jsem naposledy viděl několik měsíců předtím. Můj obličej rozeznala v davu už z velké vzdálenosti a rozběhla se mě přivítat, ačkoli kvůli artritidě bolestivě napadala na nohu. S vřískáním a vrčením došla k vodnímu příkopu, který nás dělil, a natáhla ke mně přátelsky ruku. Šimpanzi žijí na zalesněném ostrově – největší enklávě tohoto druhu v jakékoli zoo na světě – kde jsem jako mladý vědec jejich pozorováním strávil zhruba deset tisíc hodin. Máma věděla, že později, až se lidoopi vrátí dovnitř, přijdu si k její spací kleci popovídat tváří v tvář.

Filmové štáby často těžily z předvídatelného průběhu našich setkání. Před mým příchodem už byly nachystané se zapnutými kamerami. Obyvatelé kolonie netušili, co se chystá, a filmaři si nechali ukázat Mámu, aby se ujistili, že ji kamery budou zabírat. Pokaždé klidně posedávala, někoho vískala nebo spala, a najednou si mě všimla anebo uslyšela můj hlas, když jsem na ni zavolal, vyskočila a rozběhla se ke mně s hlasitým supavým chrochtáním. Štáb to celé zachytil, včetně mé reakce i reakce několika ostatních šimpanzů, z nichž někteří si mě také pamatovali. Na všechny vždy udělá dojem Mámina paměť a projevená radost.

Z natáčení tohoto typu mám já osobně smíšené pocity. Zaprvé využívají upřímné shledání starých přátel. A zadruhé vlastně nevím, co je na té události tak převratného. Každý, kdo něco ví o šimpanzích, si je vědom, že umějí skvěle rozpoznávat obličeje a mají dlouhou paměť, takže co je na tom, že mě Máma ráda vidí, tak úžasného? Že něco takového od exotického zvířete nečekáme? Nebo že to ukazuje na pouto mezi členy různých rodů primátů? Pro mě je to stejná situace, jako kdybych po roce cestování v cizině šel navštívit sousedy a sledoval mě celý štáb s kamerou, aby zjistil, co se stane. Zazvonil bych na zvonek, dveře by se rozletěly a sousedé by volali: „Tady ho máme!“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PŘEDMLUVA

Kapitola 1 / MÁMINO POSLEDNÍ OBJETÍ