Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Stephanie Laurens: Vánoční hostina lady Osbaldestoneové

Vydání první

Copyright © 2017 by Savdek Management Proprietary Limited

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2378. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lady Osbaldestone’s Christmas Goose

Český překlad © 2020 Petra Klůfová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1427-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1428-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Stephanie Laurens

Vánoční hostina lady Osbaldestoneové

Cyklus Lady Osbaldestoneová

(1)

Tohle dílo je románová fikce. Jména, postavy, místa i události jsou buď výplodem autorčiny fantazie, či jsou užity ve fiktivním kontextu a s realitou nemají nic společného. Veškerá podobnost se skutečnými událostmi, místy, organizacemi i osobami, ať žijícími, či zesnulými, je ryze náhodná.

Little Moseley, Hampshire

Obyvatelé vesnice Little Moseley

Sídlo Hartington Manor

lady Therese Osbaldestoneová – matka, babička a ženská hlava rodu Osbaldestoneových, uznávaná společenská autorita

lord James Skelton, vikomt Skelton (Jamie) – Theresin vnuk, nejstarší syn lorda Ruperta Skeltona, hraběte z Winslow, a Celie, rozené Osbaldestoneové

ctihodný George Skelton – Theresin vnuk, druhý syn z dětí lorda Ruperta Skeltona, hraběte z Winslow, a Celie, rozené Osbaldestoneové

lady Charlotte (Lottie) Skeltonová – Theresina vnučka, nejstarší z dcer lorda Ruperta Skeltona, hraběte z Winslow, a Celie, rozené Osbaldestoneové

Služebnictvo ubytované v sídle Hartington Manor

pan George Crimmins – komorník

paní Edwina Crimminsová – hospodyně, manželka pana Crimminse

paní Rose Haggertyová – kuchařka, vdova

slečna Harriet Ornebyová – velice schopná komorná lady Osbaldestoneové

pan John Simms – podkoní a kočí

Služebnictvo docházející do sídla Hartington Manor

pan Ned Foley – zahradník, mladší bratr Johna Foleyho, majitele farmy Crossley

slečna Tilly Johnsonová – kuchyňská pomocnice paní Haggertyové, dcera Johnsonových z farmy Witcherly

slečna Dulcie Wigginsová – služebná podřízená paní Crimminsové, osiřelá neteř Marthy Tooksové, manželky majitele Tooksovy farmy

Sídlo Dutton Grange

lord Christian Longfellow – majitel, major ve výslužbě, působil v pluku Královniných dragounů

pan Hendricks – majordom, seržant ve výslužbě, který sloužil s majorem Longfellowem

pan Jiggs – sluha, podkoní, bývalý vojenský sluha majora Longfellowa

paní Wrightová – hospodyně, vdova, sestra paní Fittsové z Fulsom Hall

kuchařka

pan Jeffers – lokaj

pan Johnson – stájník, bratranec Thada Johnsona z farmy Witcherly

Sídlo Fulsom Hall

pan Henry Fitzgibbon – jeho dosud neplnoletý majitel, student Oxfordu, jenž přijel domů na vánoční svátky

slečna Eugenia Fitzgibbonová – Henryho starší nevlastní sestra

paní Ermintrude Woolseyová – ovdovělá sestřenice otce sourozenců Fitzgibbonových, Eugeniina gardedáma

pan Mountjoy – komorník

paní Fittsová – hospodyně, vdova, sestra paní Wrightové ze sídla Dutton Grange

pan Billings – Henryho podkoní

pan Hillgate – stájník

Terry – pomocník stájníka

James – sluha

Hosté v sídle Fulsom Hall

vikomt Dagenham (Dags) – nejstarší syn hraběte z Carsely, Henryho přítel z Oxfordu

Thomas Kilburn – Henryho přítel z Oxfordu

Roger Carnaby – Henryho přítel z Oxfordu

ctihodný George Wiley – dědic vikomta Worthe, Henryho přítel z Oxfordu

Sídlo Swindon Hall

pan Horace Swindon (major) – majitel, manžel Sarah, major ve výslužbě

paní Sarah Swindonová (Sally) – manželka Horace

pan Colton – komorník

paní Coltonová – hospodyně

ostatní služebnictvo

Vikářství u kostela svatého Ignáce na kopci

reverend Jeremy Colebatch – kněz

paní Henrietta Colebatchová – reverendova manželka

pan Alfred Filbert – jáhen a hlavní zvoník

pan Philip Goodes – sbormistr kostelního sboru

paní Hatchettová – hospodyně a kuchařka

Buttsovo pekařství na Hlavní ulici

paní Peggy Buttsová – pekařka, Fredova manželka, sestra Flory Milsomové

pan Fred Butts – Peggyin manžel, vesnický všeuměl

Fiona Buttsová – dcera manželů Buttsových

Ben Butts – syn manželů Buttsových

Bilsonovo řeznictví na Hlavní ulici

pan Donald Bilson – řezník

paní Freda Bilsonová – Donaldova manželka

pan Daniel Bilson – nejstarší syn Donalda a Fredy Bilsonových, pomocník v otcově řeznictví

paní Greta Bilsonová – Danielova manželka

William Bilson (Billy) – syn Daniela a Grety, dvojče malé Annie

Annie Bilsonová – dcera Daniela a Grety, Billyho dvojče

Poštovní úřad a Mountjoyův obchod na Hlavní ulici

pan Cyril Mountjoy – majitel

paní Gloria Mountjoyová – Cyrilova žena

pan Richard Mountjoy (Dick) – nejstarší syn Cyrila a Glorie

paní Cynthia Mountjoyová – Dickova manželka

Gordon Mountjoy – syn Dicka a Cynthie

Hostinec U Kohoutí ostruhy na Hlavní ulici

pan Gordon Whitesheaf – hostinský

paní Gladys Whitesheafová – Gordonova žena

pan Rory Whitesheaf – nejstarší syn Gordona a Gladys

Cameron Whitesheaf (Cam) – druhý syn Gordona a Gladys

Enid Whitesheafová (Ginger) – dcera Gordona a Gladys

Tooksova farma

pan Edward Tooks – farmář

paní Martha Tooksová – Edwardova žena, teta Dulcie, služebné lady Osbaldestoneové

Mirabelle Tooksová – nejstarší dcera Edwarda a Marthy

Johnny Tooks – nejstarší syn Edwarda a Marthy

Georgina Tooksová – mladší dcera Edwarda a Marthy

Charlie Tooks – mladší syn Edwarda a Marthy

Milsomova farma

pan George Milsom – farmář

paní Flora Milsomová – Georgeova manželka, sestra Peggy Buttsové, občasná pomocnice v pekařství

Robert Milsom – starší syn George a Flory

William Milsom (Willie) – mladší syn George a Flory

Farma Crossley

pan John Foley – farmář, bratr Neda, zahradníka lady Osbaldestoneové

paní Sissy Foleyová – Johnova manželka

William Foley (Will) – syn Johna a Sissy

hejno Foleyovic dětí, synovců a neteří

Farma Witcherly

pan Thaddeus Johnson (Thad) – farmář, otec Tilly, kuchyňské pomocnice u lady Osbaldestoneové, a bratranec paní Haggertyové – kuchařky u lady Osbaldestoneové, a bratranec stájníka Johnsona z Dutton Grange

paní Millicent Johnsonová (Millie) – Thadova manželka, matka Tilly

Jessie Johnsonová – dcera Thada a Millie, Tillyina mladší sestra

hejno dalších Johnsonovic dětí

Lidé odjinud než z vesnice

pan Mablethorpe – advokát z firmy Mablethorpe, Grimms a Wrigby ze Southamptonu

doktor Horatio Berry – lékař z East Wellow

1. kapitola

Sídlo Hartington Manor, Little Moseley, Hampshire, 13. listopadu 1810

„Cože jste udělali?“ Therese, lady Osbaldestoneová, stála uprostřed salonu a ohromeným pohledem si měřila trojici lehce rozježených dětí, seřazenou před ní na koberci. Právě tyhle tři kousky z jejích šestnácti vnoučat jevily nevídanou vynalézavost. Očividně se vyvedly víc po své matce – Theresině nejmladší dceři Celii – než po svém otci, poněkud sucharském hraběti z Winslow.

Osmiletý – či, jak sám prohlašoval, skoro devítiletý – Jamie, lord James, vikomt Skelton, byl z trojice nejstarší. Štíhlý a dlouhonohý hošík s pravidelnými rysy, blankytně modrýma očima a čupřinou rovných tmavě hnědých vlasů sliboval dospět v pohledného muže a lamače ženských srdcí. Stál ve středu skupinky hrdě a vzpřímeně, ale z oček mu stejně jako ostatním čišela nejistota; podobně jako jeho bratr a sestřička netušil, jak se Therese zachová. Žádné z jejích vnoučat se v téhle babičce příliš nevyznalo.

Po Jamieho pravici stál sedmiletý George, o půl hlavy menší a maličko podsaditější. I jemu z dosud něžné tvářičky hleděly modré oči Skeltonových, zastíněné světlejší hnědou kadeřavou čupřinou. Nijak neskrýval, že za bratra se bude bít třeba s ďáblem.

Po druhém boku staršího z chlapců stála Lottie – přesněji řečeno lady Charlotte Skeltonová – a pevně svírala bratrovu ruku. Podél andělských rysů splývaly husté zlaté lokýnky, jež podtrhly dětskou nevinnost, kterou už její bratři neuměli ani napodobit. Lottie vzhlížela k Therese s ryzí zvědavostí a důvěrou, která Therese připomněla, že ručí za bezpečí těchto mláďat, stejně jako jejich rodiče, proto trojice plným právem spoléhá na její ochranu a podporu.

Na její otázku zatím neodpovědělo ani jedno z dětí.

Bystře si domyslely, že je beztak jen řečnická; všichni tři uličníci mlčky vyčkávali, až babička v jejich jednání najde a ocení tvůrčí logiku.

Druhá dospělá osoba v salonu podrážděně přešlápla a zopakovala: „Vyšplhali na zvonici a starými šňůrami od záclon svázali lana všech zvonů.“ Reverend Colebatch trojici zločinečků osobně eskortoval až do panského sídla a teď s nesouhlasně sevřenými rty sledoval Theresin výslech. „Ach, jistě jste slyšela ty hrozné zvuky, má lady. Tak odporné svolávání k modlitbě jsem ještě nezažil.“

Therese sevřela rty, aby jí náhodou neunikl úsměv. Podobně jako celá vesnice i ona zaslechla to zmrzačené vyzvánění. „Chápu.“ Pak skoro zvědavě trojici oslovila: „Co jste tím jednáním sledovali?“

Jamie se dychtivě pustil do vysvětlování. „Chtěli jsme zjistit, jestli to bude znít pořád stejně hezky, až těch osm zvonů svážeme po dvou k sobě… Jestli to třeba nebude jenom…“

„Hlasitější!“ dořekl přičinlivě George.

„No. Nebo jestli to bude tahat za uši,“ přikývl Jamie a kradmo zatěkal očkama k reverendu Colebatchovi. „Nechtěli jsme riskovat, prosím, tak jsme to radši nezkusili v neděli.“

Therese věděla, že doma všechny tři děti berou lekce hudby. Jejich zvídavost byla vzhledem k tomu oprávněná a intelektuální pozadí celé rošťárny ji dokonce naplnilo obdivem. Přiznat to ovšem nesměla. Oceňuji vaši vynalézavost, ale… Ne, takhle by to nešlo. Stále s kamenným výrazem prohlásila: „Dobrá, vaše vysvětlení jsme vyslechli a teď si reverend Colebatch zaslouží omluvu.“

Všechny tři děti se obrátily ke knězi a mumlaly „ponížené omluvy“.

Reverend Colebatch nespokojeně zavrčel: „Hm, ale to nejsem jenom já, koho málem trefil šlak. Ubohého jáhna Filberta ten pekelný rámus vyděsil málem až k smrti. Byl to on, kdo vyšplhal na zvonici a vaše dílo rozpletl, jenže tou dobou bylo už moc hodin, aby se zvoníci stihli ještě procvičit.“

„Nakonec je výhodou,“ prohodila Therese vlídně, „že vaši zvoníci se zrovna nepřipravují na žádnou soutěž.“

„Pravda.“ Reverend se zachmuřil. „Ovšem ty pazvuky neuctivě zaútočily na sluch všech lidí kolem kostela.“

Therese si přísně změřila všechny tři provinilce. „A kdepak jste byli, když se ozvalo zvonění?“

Trojice na ni upřela udivený pohled. „Přece na hřbitově,“ vyhrkl Jamie, „abychom pořádně slyšeli.“

Therese opět přemohla úsměv a přikývla.

„Reverende Colebatchi, prosím, abyste přijal i moji omluvu. Zdá se, že jsem tyhle tři dostatečně neohlídala. Pokud mi doporučíte vhodný trest, ochotně vám vyhovím.“

Dobře věděla, že bezdětný reverend mláďata miluje, ale tihle tři rošťáci přijeli teprve před čtyřmi dny a teď vzhlíželi ke knězi s viditelnou obavou.

Reverend Colebatch si odkašlal a zamračil se. „Ehm, protože nedošlo k trvalé škodě, a navíc vás motivovala touha po poznání, snad postačí, když se po nedělní mši hezky pokorně omluvíte jáhnu Filbertovi. Pak už to nebudeme dál řešit.“

Oba hošíci dychtivě slibovali, že se omluví, jen Lottie s vykulenýma modrýma očkama mlčky přikyvovala.

Therese usoudila, že by měla záležitost uzavřít. „Jsem si jistá, reverende,“ pronesla co nejzdvořileji, „že jáhna Filberta – i ty zvoníky, kteří zažili podobný šok – můžete uklidnit, že se nic podobného nebude opakovat.“ Obrátila se k vnoučatům. „Nemám pravdu?“

„Už to nikdy neuděláme!“ přísahal Jamie.

Lottie vážně kývla hlavičkou.

George stydlivě špitl: „Už přece víme, jak to dopadlo, tak to opakovat ani nemusíme.“

Dětská logika je naprosto neprůstřelná.

Therese se obrátila k vnoučatům. „Počkejte tady,“ zavelela a odkormidlovala reverenda Colebatche ze dveří salonu. „Děkuji, reverende, že jste ty rošťáky přivedl domů. Spolehněte se, že je ukázním!“

Naposledy kněze ujistila, že s dětmi přijde na nedělní mši, na kterou se jako obvykle těšila. Reverend míval krátká, avšak povzbudivá a přínosná kázání, a tentokrát bylo navíc třeba uchlácholit omluvou i jáhna Filberta, mrzutého a mírně hysterického mužíčka.

V hale postával komorník Crimmins. Když zavřel dveře za reverendem, Therese si se svým dlouholetým zaměstnancem vyměnila významný pohled. „Svázali provazy všech zvonů k sobě, uličníci.“

„Ach!“ Crimmins se zatvářil pobaveně. „Ten rámus byl opravdu úděsný – jako by mezi zvony uvízlo zvíře.“

„Ano, připomínalo to kočičí námluvy.“ Therese se vrátila do salonu.

Zavřela dveře a zamyšleně se zadívala na tři dětské tvářičky, načež s povzdechem zamířila k pohovce. Vsedě tázavě rozhodila rukama. „Tak, a co si mám s vámi počít?“

Děti popošly k babičce a cestou po sobě kradmo jukly, načež na ni opět namířily tázavý pohled, jako by čekaly, že odpoví místo nich.

Na okamžik v místnosti zavládlo ticho.

Rošťárna s provazy kostelních zvonů nebyl první přečin trojice, jež se teprve před čtyřmi dny bez ohlášení objevila na jejím prahu. Dovezl je kočár jejich otce s průvodním dopisem – prosbou od Celie. Sdělovala, že její manžel lord Rupert Skelton, hrabě z Winslow, onemocněl příušnicemi a celkem nepřekvapivě se stal náročným, mrzutým pacientem. Za normálních okolností by Therese strávila Vánoce i jim předcházející týden právě s Celií, Rupertem a celou rodinou ve Winslow Abbey v Northamptonshiru, ale podle Celie se Vánoce v jejím domě v podstatě ruší; prosila matku, aby u sebe nechala tři starší děti, jimž by hrozilo nakažení. Nejmladší, dosud kojenou Emmu, si doma nechala, ale odrostlejší děti poslala do bezpečí sídla v Little Moseley.

Celia svou drobotinu vyslala na cestu pod dohledem slečny Philbyové, Lottiiny nové vychovatelky, rodinného mrzoutského kočího a mladšího podkoního. Celia plánovala, že slečna Philbyová bude na děti dohlížet, aby Therese zatěžovaly co nejméně.

Vlastní dětství Celii poučilo, že Therese má s dětmi a jejich výchovou pramálo trpělivosti. Jako manželka význačného diplomata měla spoustu povinností s doprovázením manžela na důležité společenské události a sama musela fungovat jako vzorná hostitelka; výchovu jejích pěti dětí obstaralo dlouhé procesí chův, guvernantek a vychovatelů; všichni tři synové brzy putovali do internátní školy.

Do jejich života – kromě toho, že děti přivedla na svět – Therese zasahovala jen do té míry, že čtyři z nich dokormidlovala do poklidného manželského přístavu.

Bohužel, slečna Philbyová nakonec do Little Moseley se svými svěřenci nedorazila. Kočí John Therese sdělil, že v Southamptonu mladá žena odmítla v cestě pokračovat. „Necítila se na to, aby sama zvládala hned tři mladé Skeltony,“ odpověděl kočí John na Theresinu udivenou otázku.

Tváří v tvář vlastní krvi Therese nakonec váhavě a s obavami souhlasila, že se o trojlístek zkusí postarat sama.

V pondělí si dětský zájem naplno užily kachny na vesnickém rybníčku, jež svůj nesouhlas daly najevo hlučným křikem v oblacích rozvířeného peří. V úterý se tři uličníci zatoulali do polí až k nedalekému Romsey, odkud netrefili domů; naštěstí je přivezl dobrosrdečný farmář na povozu. Včera se snažili pomáhat koulet sudy po rampě do sklepa místního hostince a málem přitom nechali rozmačkat hostinského.

Nu, a dnes vyděsili zvoníky i věřící v širokém okolí a otřásli poklidným životem celé vesničky.

Do Little Moseley se Therese vrátila teprve nedávno; zatím se nerozhodla, zda ze sídla udělá svůj trvalý domov, ale nevyloučila to. I z toho důvodu nebylo vhodné vesničany si znepřátelit.

Sídlo Hartington Manor zdědila už ve svých čtrnácti letech po staré, ale milované výstřední pratetě Glorianě. Strávila zde s ní nejedno léto a odnesla si vřelé, láskyplné vzpomínky. Proto při svém sňatku požádala, aby sídlo zůstalo jejím majetkem po ovdovění. A tak po smrti jejího manžela Geralda před třemi lety přešlo sídlo přímo do jejích rukou.

V letech bezprostředně po Geraldově smrti cestovala a navštívila i všechna místa, kde během manželovy bohaté diplomatické kariéry nějaký čas žili. Sama nevěděla, co ji k tomu pudí, ale s potěšením se setkala s lidmi ze svého mládí a vzpomínala na vše zajímavé a krásné, co s manželem prožila.

Až nyní si postupně přiznávala, že takhle se svým způsobem loučila s Geraldem i jejich společným životem.

Do Londýna se vrátila před zahájením minulé společenské sezony a léto věnovala obvyklým návštěvám dlouholetých přátel v Anglii. Srpen strávila v Cambridgeshiru s Helenou, ovdovělou vévodkyní ze St. Ives, a po dlouhé pauze si užila i početnou rodinu Cynsterových, kterou měla ráda skoro jako vlastní; všichni jí lásku a důvěru vřele opláceli. S chutí rozdávala vyžádané i nevyžádané rady mladším generacím a spiklenecky s nimi sdílela utajené stránky jejich soukromého života.

S čím ovšem Therese zkušenosti neměla, to byly děti. Byla zvyklá směrovat životem lidi po dvacítce. Tvorečkové mladší než deset let pro ni představovali obrovskou záhadu. Podle jejího soudu byly děti příliš nevypočitatelné a vliv dospělých se u nich ne vždy setkal s pozitivní odezvou.

Až koncem listopadu se vrátila do Hartington Manor v srdci zamlžených lesů, kde první zimní mrazy hlodaly do kostí krajiny. Hloučku svého personálu oznámila, že teď v Little Moseley plánuje trávit víc času a povýšit sídlo na svůj domovský přístav. V duchu však s definitivním rozhodnutím stále váhala; nebyla si jistá, zda venkovský život pro ni bude dostatečně zábavný, byla však ochotná to zkusit.

Momentálně však měla na starosti tři zvídavá a vynalézavá mláďata… A nebyla si vůbec jistá, jak si s nimi poradí.

Do ticha zaznělo klepání na dveře.

Therese povytáhla obočí. „Vstupte.“

Na prahu se objevila kuchařka Haggertyová, jež u Therese sloužila už přes deset let. „Zřejmě byste měla vědět, má lady, že se tu zastavil farmář Tooks a nechal vzkaz, že husy k vánoční večeři dodat nedokáže.“

„Nedokáže dodat husu?“ Therese povytáhla nedůvěřivě obočí. Na této vánoční tradici trvala přímo neochvějně a vesnice každý rok chovala hejno hus speciálně pro vánoční oslavy.

Paní Haggertyová to samozřejmě věděla. Spráskla ruce a důrazně přikývla: „Ani jedinou! Tooks tvrdí, že celé hejno zmizelo.“

„Takže nejde jen o pár našich husí, ale o husy pro celou vesnici?“

Kuchařka kývla. „Inu, ta smůla potká všechny. Husu na stole tady mívala o Vánocích každá rodina.“

Therese si vzpomněla na Geraldovu radu, kterou ji do života vybavil hned po sňatku:

Kdykoliv narazíš na problém, zhodnoť všechny možnosti řešení s chladnou hlavou a bez předsudků!

V minulých desetiletích ji tato zásada často uchránila před zbrklostí a pocitem beznaděje.

Therese pohlédla kuchařce Haggertyové do očí. „Dobrá. Zjistím, co se stalo a jak to napravit.“

„Děkuji, má lady. Ovšem nevím, co bychom takhle narychlo sehnali jako náhradu. Mám nařídit Bilsonovi, ať nám pro jistotu sežene pořádný kus hovězího?“

Therese přikývla. „Mít něco takového v záloze není špatný nápad. Ovšem –“ sklopila oči k vnoučatům, která lapala každé jejich slovo – „já jsem odhodlaná sehnat vánoční husu děj se co děj.“

Děti počkaly, až se za kuchařkou zavřou dveře, a pak se všechny naráz obrátily k Therese.

Vážně jim oznámila: „Snad… snad byste mohly svou rošťárnu odčinit tím způsobem, že mi pomůžete zjistit osud vesnického husího hejna, co říkáte?“

Trojice oček se rozzářila dychtivostí.

„Babičko, myslíš, jako že je máme vystopovat?“ vyhrkl George.

„Přinejmenším bychom měli zjistit, jak ke zmizení hejna došlo.“ Therese sáhla po hůlce, kterou nosila ze zvyku. Ne snad, že by ji při chůzi potřebovala – i když začátkem roku se jí přehoupla už padesátka – ale hůlka patřívala Geraldovi a dotek stříbrné tepané rukojeti v dlani působil na Therese konejšivě.

Zvedla se z pohovky a hůlkou mávla ke dveřím. „Oblékneme si zimníky, Simms nám nachystá bryčku a my zajedeme na Tooksovu farmu, kde zkusíme zjistit, jak se věci mají. Můžeme tam jet oklikou a cestou se rozhlížet, zda nenajdeme aspoň stopu po husím hejnu.“

Farmář Edward Tooks byl tělnatý bručoun, ale dnes se navíc tvářil i dopáleně. Therese neodhadla, zda mu leze na nervy přítomnost dětí, nebo jestli ho tak trápí tragická zpráva o zmizelých vánočních husách.

Děti seskákaly z bryčky u brány před dvorem, ale zachmuřený Tooks se dál opíral o zděný sloupek a do vítání hostů se příliš nehrnul.

Děti zaváhaly, přešláply a počkaly na Therese, jako by spoléhaly na její ochranu.

„Dobré odpoledne, Tooksi.“ Therese pokynula hospodáři. „Zaslechla jsem, že letos máte velké potíže s husami.“

Tooks přikývl mohutnou hlavou. „No ba, má lady. Ale hlavní potíž je v tom, že se vypařily. Celý hejno je fuč – všech třiadvacet kusů.“

„Propána! A kdy k tomu došlo?“

„Někdy během úterka. Hodinu vám přesně nepovím, ale když jsem před úsvitem vyrážel na tržiště, hejno si hezky spokojeně hovělo ve stodole. Po návratu – to už byla tma, má lady – mi Johnny hlásil, že odpoledne tam nesl krmení a husy byly pryč. Už je to tak.“ Farmář si promnul spánky. „Nejdřív mě napadlo, že prolezly jenom na dvůr a zalezly třeba do stájí, aby se schovaly před mrazem. Ale víte, na krmení by se ukázaly určitě, hlad by je donutil. Kdepak, samy by se daleko nezatoulaly. Říkal jsem si, že ráno je určitě někde najdeme, ale můžete mi věřit, že jsme s Johnnym po nich nenašli ani šlápotu!“

Jamie sebral odvahu k dotazu. „A co peříčka?“

Tooks sklopil k chlapci unavené oči. „Žádný peří, mladý pane. Nic. Husy zmizely a já nemám potuchy, kde je hledat.“

Therese svraštila obočí. „Jak by někdo dokázal ukrást celé hejno?“

„Moje řeč,“ vrčel Tools. „Nejde mi to do hlavy. Dejte na mě, tulák nebo banda cikánů by sebrali jednu dvě husy, víc ne. Pro jistotu jsem se optal dole ve vesnici, ale nikdo žádné kočovníky ani žebráky nezahlídl. Dokonce neslyšeli ani žádné kejhání – a celý hejno by s odpuštěním dělalo pořádný rámus!“

„Pravda, Tooksi,“ zachmuřila se Therese. „Odstěhovat celé husí hejno úplně potichu je téměř vyloučené; neumím si to představit stejně jako vy.“

„Jářku…“ Tooks přešlápl a pohodil hlavou k jihozápadu. „Tak si říkám…“

Odmlčel se a Therese ho netrpělivě pobídla: „O co jde, Tooksi?“

Edward Tooks se kysele ušklíbl. „Podle mě je krádež husího hejna přesně ten veselý kousek, který by napadl ty mladé pány, kteří nedávno dorazili na návštěvu do Fulsom Hall.“

„Vůbec netuším, o jaké mladé pány se tady jedná, Tooksi.“

„Pan Henry si pozval přátele z univerzity na návštěvu. Takovou společnost, ehm… Jistě víte, jak to myslím.“

Therese, sama matka tří synů, si to uměla domyslet; s podobnou bandou se musela doma vypořádat opakovaně. Fulsom Hall bylo sídlo v jejím sousedství.

Tooks pokračoval: „No, a co jsem slyšel od Billingse a Hillgatea – to jsou podkoní a stájník z Hall – slečna Fitzgibbonová s nimi má plné ruce práce.“ Farmář potřásl hlavou. „Nerad bych se tam šel zeptat osobně; navíc, slečna Fitzgibbonová by mě beztak nepřijala. Má dost svých vlastních starostí a já proti těm mladíkům nemám sebemenší důkaz.“

„Hmm. Pravda.“ Therese chápala, že vzhledem ke společenským rozdílům se Tooks do sídla Fulsom Hall příliš nehrne, ale tady se jednalo o vánoční hostinu celé vesnice – včetně obyvatel Hall. Nu, a na rozdíl od farmáře Tookse lady Osbaldestoneové pranic nebránilo navštívit slečnu Fitzgibbonovou a jejího bratra Henryho osobně.

„Nechte to na mně, Tooksi,“ kývla na farmáře. „Zajedu do Hall sama a uvidíme,“ pohledem přejela trojici dychtivě naslouchajících dětí, „co tam zjistíme.“

„Děkuji, má lady.“ Tooks sklonil hlavu. „A kdybyste mi pak ráčila dát vědět, kam se podělo celý to zatracený hejno!“

Děti se zahihňaly a Tooks se honem omluvil, že rozčilením zaklel.

Therese se shovívavě usmála.

Ani nemusela vybízet děti k odchodu; samy už nedočkavě pelášily směrem k bryčce.

2. kapitola

Therese zatím od svého návratu do vesnice nestihla Fulsom Hall navštívit; rozpomínala se, že naposledy se v sídle na opačné straně centra vesnice zastavili s Geraldem zhruba před deseti lety, když spolu krátce pobývali na Hartington Manor. Teď v kočáře přemýšlela, co všechno si o obyvatelích Fulsom Hall vlastně pamatuje.

„Pan Henry Fitzgibbon už bude v univerzitním věku,“ počítala zamyšleně. „Tooks se zmínil jen o slečně Fitzgibbonové. Tehdy před deseti lety tu žil ještě sir Harold a lady Fitzgibbonovi. Moment, jak se lady jmenovala?“ Jamie, George ani Lottie jí odpovědět nedokázali. „Dobrá. Ze všeho nejdřív zjistíme, kdo to má v sídle na povel.“

Trojice pomocníčků vážně přikývla.

Therese vzhlédla k úhledně upravenému okolí před vchodem do sídla. V duchu si přiznala, že jí lichotí, jak tři malé rozoumky visí na každém jejím slově.

Kočár zastavil a vzápětí se k povozu vrhl mladičký stájník, aby si vzal opratě. Therese vystoupila na cestu a zamířila ke dveřím.

Podmračený den už temněl blížícím se soumrakem. Mráz zesílil, ale děti byly dobře zachumlané v kožíšcích a vlněných šátcích.

Therese si zaskočeně uvědomila, že se jí do volné ruky důvěřivě vsunuly drobné prstíky. Shlédla k Lottie, která napjatě pozorovala těžké dubové dveře, jako by měla strach, kdo se v nich objeví.

Therese vnuččinu ručku něžně stiskla a druhou rukou si podebrala sukně, aby bezpečně vyšla po nízkém schodišti ke vchodu; Jamie s Georgem zůstali váhavě stát pod schody a Therese kývla: „Ano, chlapci, vy radši počkejte venku.“ Významně se ohlédla k živému plotu, který lemoval pozemek a mizel za rohem budovy, kde se zřejmě nacházela hospodářská stavení s dvory. Mrkla na hošíky. „Kdo ví, co zajímavého tady objevíte?“

Chlapci potlačili nejistý úsměv, kradmo po sobě mžikli a dychtivě přikývli. „Ano, babičko!“ odpověděli jednohlasně. Jamie snaživě dodal: „Jenom se trochu rozhlédneme kolem, babičko.“

„A žádné rošťárny!“ varovala je Therese. „Až budeme s Lottie připravené k odchodu, zavolám vás.“ Chlapci tiše odběhli směrem k živému plotu.

Therese zatáhla za řetízek zvonku u dveří.

Po minutce se dveře otevřely a na prahu se vynořil vysoký tělnatý komorník, z jehož výrazu Therese vyčetla nervozitu. Z dokonale vytrénované paměti vylovila jméno. „Mountjoy, pokud se nepletu?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Mapa

Obyvatelé vesnice Little Moseley

1. kapitola

2. kapitola