Přeložila Vendula Nováková

GLASKROPPar

Copyright © Erik Axl Sund 2014

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2016

Použité citáty:

Johann Wolfgang Goethe, Faust (překlad Otokar Fischer,

Státní nakladatelství krásné literatury a umění, Praha 1965)

Lou Reed, Berlin, RCA 1973: „Caroline Says II“, „Oh Jim“, „The Bed“, „The Kids“

Pär Lagerkvist, Úzkost, Bonnier 1916: „Úzkost, úzkost je mým údělem“

Broder Daniel, Cruel Town, Dolores 2003 (text Henrik Berggren): „Shoreline“

ISBN 978-80-242-5209-4

FÁZE I

ŠOK

„Life is meant to be more than this and this is a bum trip.“

Táhněte k čertu

Salem

Jmenuje se jako Ježíšova matka a bydlí v Salemu na jihu Stockholmu, dvě slabiky od Jeruzaléma.

Bohem zapomenutý dům, pomyslí si, když stoupá po cyklostezce k šedivému činžáku. Další výpadek proudu ponořil okolní obytnou čtvrť do tmy, tento týden už potřetí, kód ke dveřím nefunguje, a tak vytáhne klíče.

Třesou se jí ruce, neví, jestli strachem, nebo nedočkavostí.

V ruce drží igelitku se sedmičkou pašované ruské vodky a litrem sava.

Maria odemkne dveře bytu a vejde do tmavé předsíně. Najde svíčky, postaví je na stolek v obýváku a zapálí je.

Vezme do ruky mobil. Poslední, s kým si promluví, by měl být někdo, komu důvěřuje, a Vanja je jediná, kdo by ji snad mohl pochopit. Sama ví, jaké to je být na dně.

Spadnout až na dno je špatné přirovnání. Je to břečka, bažina zbytečnosti, a čím usilovněji se člověk snaží probojovat nahoru, tím hlouběji se propadá.

Telefon vyzvání, ale Vanja hovor nepřijímá.

Maria čeká. Ještě několikrát vytočí Vanjino číslo, ale marně.

S někým si však promluvit musí, a protože nemá příliš na výběr, zavolá Isaakovi. Naposledy se viděli na jeho workshopu v Liljan, nízkoprahovém centru pro mládež, a vlastně se nijak dobře neznají. Ale Maria si ho oblíbila. Než telefon zazvoní počtvrté, zvedne to.

„Ahoj, Marie,“ ohlásí se a ona slyší, že je někde venku. V mikrofonu se ozývají poryvy větru. „Jak se vede?“

Jeho hlas zažene chlad, který ji svírá, a ona pohledem zavadí o igelitku.

„V pohodě,“ zalže. „Zrovna jsem dodělala ten autoportrét, víš kterej?“

V pozadí hučí vlny a chechtají se rackové.

To se s jejím vlastním soundtrackem nedá srovnat.

„No teda, to rád slyším. Povedl se ti nakonec ten nos?“ zeptá se Isaak se smíchem. Maria si vzpomene, jak se celé hodiny snažili vystihnout správný úhel jejího křivého nosu. „Myslím, že jo,“ řekne a zápasí s touhou upřímně mu vyjevit, jak se vlastně má.

Říct mu o únavě a temnotě. O tom, co se chystá udělat.

Jenže to nejde. Slova ji od okolního světa dělí jako plot a jemu by její problémy připadaly banální.

Její realita se od té jeho liší. Její Mount Everest pro něj představuje pouhý kopeček.

„Vypadá to fakt super,“ řekne, potlačí pláč, který se dere slznými kanálky na povrch, a oddálí mobil od úst, aby nezachytil její zoufalství.

Ale přesto chce, aby uslyšel její němé volání o pomoc, a když se tak nestane, zase se jí pomalu, ale jistě zmocňuje plíživý chlad. Nenamalovala nic. Ani jeden tah štětcem. Nemá na to vůbec náladu. Jeho kurs jí inspiraci nedodal, i když byl dobrý.

Nemá náladu vůbec na nic.

Ale tvrdí, že má velké plány a že se před ní konečně rýsuje smysluplná cesta.

Samé lži.

Hovor skončí a ji kromě chladu zachvátí i prázdnota.

Do plamínku svíčky se zatoulá můra. Zasyčí to a můra spadne na podlahu. Spálená, ale stále naživu, a ona ji nechá ležet.

Vezme jednu svíčku a jde si do svého pokoje pro deník.

Její zápisky nesmí nikdo číst, sedne si zase na pohovku, vytrhává jeden list za druhým a muchlá je do kuličky.

Najednou jako by vzduch zhoustl. Z kuchyně se ozve cvaknutí a pak bzučení. Zapnula se lednička a Maria pochopí, že pustili proud.

Sfoukne svíčky, rozsvítí stojací lampu a dojde si do předsíně pro walkman, který má v kapse u bundy. Ve chvíli, kdy položí přehrávač na stůl vedle papírových koulí, lampa zhasne. Proud zase vypadl.

Tohle je naposled, kdy si ubližuje.

Maria Alvengrenová si potmě míchá nápoj, v domě, na který Bůh zapomněl, přestože ho od Jeruzaléma dělí pouhé dvě slabiky, a nerozlije ani kapku.

Decilitr vodky, decilitr sava.

Vypije smrtelně jedovatou směs a nepozvrací se. Ani poté, co do sebe obrátí další sklenici. Ani po té další.

Cítí se jako dítě před Štědrým dnem. Dítě, které se nedokáže ovládnout a potěžkává dárky zabalené v lákavě lesklém papíru a potřásá jimi.

Otevře dveře na balkon a nahé kotníky jí ovane studený vítr. Hlavu má plnou Hungera.

Strach z výšek se projeví napnutím svalů na zadní straně stehen a ona ví, že jí tím instinkt velí utéct.

Je štvaná zvěř.

Hurtig

Ostrov Runmarö

Poslední paprsky denního světla zbarvují skály a vrcholky stromů dorůžova. V šeru je voda pod sklánějícími se stromy šedomodrá, jeřabiny však stále rudě září.

Dva plátky hovězí svíčkové, pro každého pečená brambora a půlka bagety, to všechno spláchnuté litrem piva, a sedm stupňů nad nulou u podzimně sychravého Baltu jim rázem připadá jako téměř příjemné počasí. Zastupujícímu policejnímu komisaři Jensi Hurtigovi se tu sedí dobře. Rozvaluje se na lehátku, které tu zůstalo od léta na molu kousíček od pronajaté chaty, a připadá si těžký jako bludný balvan, jichž je na ostrově spousta.

Hurtig se rozhlíží po skalách. Pověst říká, že právě ty červené vrcholky daly ostrovu jeho jméno. Rudhme, starošvédsky červánky, což okolní výhled dobře vystihuje.

Slyší, jak se Isaak loučí neklidným hlasem, pak jeho kroky na molu. Hurtig se snažil jeho telefonát neposlouchat, ale bezděky toho stejně dost pochytil.

„Jedna holka si potřebovala popovídat,“ řekne Isaak a posadí se do lehátka vedle něj.

Hurtig přikývne a vytáhne ze kbelíku na molu další dvě piva.

„Jakmile říkají, že je všechno v pohodě, musí se člověk mít na pozoru,“ pokračuje Isaak a s mokrým cvaknutím otevře plechovku.

„I když já nevím… Třeba se nervuju zbytečně.“

„S kým jsi to mluvil?“

„S Marií.“

„Znáš ji dobře?“

Isaak si prohrábne vlasy, dá si pár loků piva a až pak odpoví: „Vlastně ani ne. Je to jedna holka ze Salemu, přišla na pár workshopů, které jsem vedl v Liljan. Není zrovna hovorná. Vlastně si myslím, že tohle byl náš nejdelší rozhovor, a právě proto mi to dělá takovou starost.“

„Se ségrou to bylo naopak,“ řekne Hurtig a na mysli mu vytane patnáct let stará vzpomínka. „Vždycky byla dost upovídaná, ale náš poslední rozhovor byl velmi krátký.“

Hurtigovi není příjemný soucitný výraz, který se objevil Isaakovi v očích, a tak odvrátí hlavu, zadívá se na moře a teprve pak naváže.

„Mám tě ráda, brácho, řekla. Nic víc.“ Pak to típla a šla se oběsit, pomyslí si.

Slyší Isaakův dech. Pomalý a pravidelný, na rozdíl od poryvů hučícího větru v korunách stromů kolem chaty. Jedna větev tu a tam narazí do plechové střechy. Vítr sílí.

„To řekla hezky,“ pronese Isaak po chvíli. „Hezky se s tebou rozloučila.“

„No, asi jo.“

„Myslíš, že si mám o Marii dělat starosti?“

„To nevím,“ odpoví Hurtig a zamyslí se. „Záleží ti na ní a člověka dělá člověkem schopnost soucitu, nebo ne?“

„A co je soucit?“

„Soucit je, když nikomu nechceš ublížit ani ho zranit,“ navrhne Hurtig a nechá myšlenky volně plynout. „Schopnost vžít se do cizích pocitů.“

„Nemít na své bližní negativní vliv,“ opáčí Isaak. „A právě proto nemůže být politik zcela lidský, a možná ani umělec. To jsou povolání, která vyžadují sociopaty, dokonce snad psychopaty.“

Hurtig se zasměje. „Myslíš, že proto, že jsi umělec, jsi hned psychopat? Nebo se jen bavíš tím, že si pod sebou podřezáváš větev?“

„Jako umělec se nacházím v pozici, kdy ovlivňuju spoustu neznámých lidí. A v tom případě se přece musím zříct odpovědnosti za následky svého díla?“

„Já myslel, že v umění jde o komunikaci.“

„To říkáš ty. Ale kolik lidí mluví stejnou řečí? Ne, pro mě komunikace znamená s někým hovořit, jako bych rád mluvil s Marií, kdyby to šlo. Já s ní sice soucítím, ale nevím, jak tomu soucitu dát průchod. Myslím, že dělám maximum, ale až do jejího nitra stejně neproniknu, a proto je můj soucit naprosto bezvýznamný. Navíc se Maria chová destruktivně a podle mě nemůžeš být empatický, když sám sebe nenávidíš.“

Isaak se na něj dívá se samozřejmostí, kterou mu Hurtig závidí a zároveň ji obdivuje. Možná je to věkem. Isaakovi ještě nebylo třicet a on sám se blíží čtyřicítce.

„Když ségra umřela, nenáviděl jsem se,“ řekne Hurtig po chvíli.

„Jediné, na čem mi záleželo, byli máma s tátou. V soucitu si vybíráme, není to děsivé?“

„Byla to pro tebe zvláštní situace.“

„Asi ano. Ale nevybíráme si snad všechno kolem nás? Lidi si říkají, jak jsou soucitní, ale hranice soucitu si nastavují sami. Soucítí se svými blízkými, ale na všechny ostatní zvysoka kašlou.“

Moře pod molem zašplouchá a vůně brakického Baltu se najednou zdá slanější. Vítr sílí, větev tluče o plechovou střechu chaty čím dál častěji a Hurtig si říká, že se asi blíží vichřice.

„Mám tě rád, Jensi,“ řekne Isaak s pokřiveným úsměvem.

„Já tebe taky,“ odpoví Hurtig.

Zbytek piva dopijí mlčky, večer se ukládá ke spánku a moře se probouzí. Pěna na hřebenech vln a růžový opar kolem tří ostrůvků na dohled od vesničky Nore.

Isaak vypráví, že Strindberg začal psát svůj román Na břehu moře v chatě na tomto ostrově. Hurtig poznamená, že asi chápe proč, a navrhne, aby se na chatu šli zítra podívat. „Jestli tedy ještě stojí a je na ní vůbec něco k vidění.“

„Ne, já pojedu do města,“ řekne Isaak a odloží pivo. „Musím trochu pracovat, než vypadnu do Berlína.“

Hurtig přemýšlí o Isaakových předchozích návštěvách německé metropole. Po návratu vždy překypoval novými nápady. Obrazy, které namaluje, výstavy, které připraví. Vypadnout ze Švédska a celého östermalmského omezeného, zparchantělého uměleckého světa pro něj představovalo povzbuzující injekci.

„Mám jet do města s tebou?“

„Ne, nemusíš, ještě se uvidíme, než v pátek odjedu. Jen si pořádně užij volna. Jak často se ti podaří, aby ses mohl utrhnout z města?“

„První týden dovolené od dvou volných dnů o letním slunovratu,“ pokrčí rameny Hurtig. „Vlastně to není zase taková bída, vzhledem k tomu, jaký máme podstav.“

„Dovolená u švédského moře na konci října. Člověk musí vzít zavděk tím, co je.“

„Nebo spíš tím, co mu v práci dovolí. Ale popravdě mám trochu špatné svědomí, že jsem tu každý večer vysedával u piva.“

Isaak se zadívá na moře. „Není se za co stydět,“ řekne a položí Hurtigovi ruku na rameno.

Tlukot větve o střechu.

„Když okamžik mě zvábí k slovu: Jsi tolik krásný, prodli jen!“

Zastupujicí policejní komisař Jens Hurtig se zasměje. „Co to bylo?“

„Jen takové vyznání lásky,“ řekne Isaak. „Z Goetheho Fausta.“

Vanja

Södermalm

Západní Södermalm je dnes čtvrtí s nejvyšším podílem novinářů ve Švédsku. Téměř tři procenta obyvatel se tak či onak živí psaním.

Ze stejného důvodu, proč se oblasti na východ od Götgatan říká Knogsöder, Dělnická čtvrť, se západní části přezdívá Knivsöder, čtvrť na ostří nože. Postupem času zde bohatší lidé začali skupovat nemovitosti, jejich cena závratně vzrostla a čtvrť získala ušlechtilejší přezdívku Hummerknivsöder, protože noví obyvatelé místo nožů častěji používají příbor na humra.

Vanje Hjorthové je skoro šestnáct a bydlí se svými adoptivními rodiči Edith a Paulem na Knivsöderu.

Už několik hodin je na cestě domů.

Ve třech hospodách si marně pokoušela objednat normální pivo, což si pak vynahradila dvěma nízkoalkoholickými na basketbalovém hřišti u Åsöského gymnázia, a teď míří k bankomatu na Katarina Bangata, načež zjistí, že ztratila kartu.

Užuž se chce otočit, když zahlédne toho starce. Stojí sám s chodítkem ve tmě u bankomatu.

Vidí, jak překládá několik pětistovek, dává si je do peněženky a tu pak strká do brašny v košíku chodítka. Pak velmi zvolna vyrazí za roh směrem na Bondegatan.

Vanja jde za ním. Zezadu se k němu přibližuje, ale v tu chvíli jí zazvoní telefon a vyzvánění se ostře odráží od kamenných zdí liduprázdné ulice.

Do prdele, pomyslí si, když se muž zastaví, otočí se a podívá se na ni. Vanja telefon nechá zvonit.

Místo toho se chopí šance.

Telefon stále zvoní, ona starci vytrhne brašnu a dá se na útěk.

Starcovo naříkání je přehlušeno protivným vyzváněním, které utichne, teprve když Vanja zabočí za další roh.

Tryskem doběhne na Östgötagatan a hned si všimne policejního auta.

Deset metrů od ní. Siluetydvou hlav na předních sedadlech. Otočit se a běžet zpátky je vyloučené. Proběhnout kolem nich se jí také nechce a doufá, že neviděli, jak se vyřítila zpoza rohu.

Zvolní krok a jde směrem k policejnímu autu, snaží se tvářit jakoby nic.

Starcovy výkřiky utichly. Snad stihne zahnout na další ulici, než se on dostane na křižovatku.

Vtom jí zase zazvoní telefon. Rychle ho vytáhne z kapsy a vypne zvuk.

Jde dál.

Ještě pár metrů. Na další křižovatce odbočí doleva a zase se rozběhne. Běží po Åsögatan zpátky k Götgatan.

Teprve kousek od metra na náměstí Medborgarplatsen zpomalí. Má pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. Cítí, že žije.

Když Maria volá potřetí, sedí Vanja v metru se starcovou brašnou na klíně. Vytáhne telefon, nejdřív chce hovor přijmout, ale pak si to rozmyslí.

Prostě na to nemá sílu. Maria občas umí být pěkně únavná. Než Vanja na stanici Slussen přestoupí, zjistí, že kromě peněženky se sedmi pětistovkami obsahuje brašna krabičku prášků proti bolesti hlavy a odrbaný diář.

Zalistuje v něm.

Každý den popsaný poznámkami. Podrobné postřehy o počasí a z nějakého důvodu si stařec zaznamenával, kolik kamionů mu projelo pod okny.

Je jí do breku, ale i když je vagon skoro prázdný, odmítá dát slzám volný průchod. Slzy jsou soukromé.

Na skleněné stěně naproti visí reklamní plakát jedné z největších kosmetických firem. Krásná žena se na ni usmívá vybělenými zuby a Vanja se podívá na svůj vlastní odraz ve skle vedle plakátu. Rozježené vlasy černé jako uhel a tmavé kruhy pod očima. Někteří lidé o ní tvrdí, že je hezká, ale ona ví, že lžou. Vytáhne z kapsy propisku a vzpomene si na jeden blog, který tuhle četla.

Zmaluj se k nepoznání, a nezapomeň na stydký pysky! Napíše ženě přes obličej a doplní: Jestli máš celulitidu – koukej s tím přestat!

Na stanici Zinkensdamm přistoupí přepadlý kluk. V ruce drží štos letáků a jeden položí na sedadlo vedle ní, pak pokračuje k dalším cestujícím ve vagonu.

Na letáku je fotka malého dítěte a nějaký text o rakovině a chudobě.

Vanja položí šest ze sedmi pětistovek na sedadlo, vstane a postaví se ke dveřím.

Stihne vystoupit, než si kluk jejího příspěvku všimne.

Před stanicí Hornstull je chaos, protože omšelý plácek, kde dříve stávaly taxíky, se právě rekonstruuje. Politici rozhodli, že Hornstull navzdory protestům místních obyvatel podstoupí zkrášlující operaci. Vanjini adoptivní rodiče Edith a Paul protestovali obzvlášť hlasitě a snažili se stavební plány zastavit, ale marně. Teď se nad starým náměstím tyčí nový obchodní dům ze skla a betonu.

Tohle je její čtvrť. Tady prožila celý svůj život. A tady taky umře. Už brzo. Až jí přijde balíček.

Vyhodí starcovu brašnu s prázdnou peněženkou a prášky do pytle na stavební odpad, ale diář si nechá. Vezme ho do Liljan a poprosí Aiman, aby jí ho pomohla převázat.

Aiman je její kontaktní osoba, jak se to úředně nazývá, a jedna z mála, komu Vanja důvěřuje. Aiman ví, jaké to je, když člověk nezapadá, a je na ní něco tajemného, co se Vanje líbí.

Prohledá si kapsy. Propiska a pětistovka, ale jen jedna cigareta. Zabočí doleva, vstoupí do samoobsluhy na Bergsunds strand, vezme si košík a propracovává se mezi regály. Když košík naplní, jde ke kase a postaví se za chlapíka s tlustými brýlemi a naštvaným výrazem. Vanja jeho nákup oddělí zarážkou a vyskládá zboží na pás, pak se natáhne ke stojanu s cigaretami, vezme si tři krabičky a položí je ke zboží. Chytí se za hlavu.

„No jasně…“ mumlá si pro sebe. „Kafe…“ Rychle nastrká zboží zpátky do košíku a vrátí se do obchodu. Najde kávu, nacpe si cigarety do rukávu bundy a jde zpátky ke kase.

„Zapomněla jste kávu?“ zeptá se pokladní.

Vanja tohle nedělá poprvé a ví, že musí působit mile, aby to fungovalo.

Žebra jí stlačují plíce a každý nádech je namáhavý. Tričkem prosakuje pot. Nekrade cigarety proto, že by na ně neměla nebo byla příliš mladá.

Chce si to celé jen trochu oživit.

Pokladní markuje zboží a Vanja ho ukládá do igelitky, a když je všechno spočítané, začne si prohledávat kapsy.

„Do prčic,“ povzdychne si a pohrává si v kapse s pětistovkou, „zapomněla jsem si peníze doma. Můžu tady tu tašku nechat?“ Ukáže na prostor vedle pokladny. „Za pět minut jsem zpátky.“

Pokladní se chápavě usměje. „Dejte mi tu tašku.“

„Děkuju, jste hodná,“ řekne Vanja a pospíchá pryč.

Před obchodem potká kluka, kterého zná, ale nepamatuje si jeho jméno. On předstírá, že ji nevidí, ale Vanja ví, že ano. Tím odvráceným pohledem ji neoblafne. Odstěhuju se, nebo umřu, pomyslí si. V devítce chodil do vedlejší třídy a ona se s ním ze soucitu vyspala. Nikdo by neměl oslavit patnáctiny jako panic. Dokonce ho musela přemlouvat, protože byl hrozně nervózní. Ještě ten večer o ní napsal na svém facebookovém profilu, že je děvka.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

FÁZE I ŠOK

Táhněte k čertu Salem

Hurtig Ostrov Runmarö

Vanja Södermalm