Ukazka knihy z internetoveho knihkupectvi www.kosmas.cz

PÁN PRSTENŮ

SPOLEČENSTVO

PRSTENU

Z anglického originálu The Fellowship of the Ring

vydaného nakladatelstvím George and Unwin

v Londýně roku 1978

přeložila Stanislava Pošustová

Jazykové korektury Ludmila Böhmová

Graficky upravil Matouš Přikryl

Odpovědný redaktor tištěné knihy Viktor Janiš

Elektronické formáty připravili Martin Nový a Libor Batrla

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo v roce 2011 nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3, www.argo.cz,

jako svou 1677. publikaci

Vydání v elektronických formátech první

© Argo, 2011

Copyright © The Trustees of the J.R.R. Tolkien 1967 settlement

Translation © Stanislava Pošustová, 1990, 2006

ISBN 978-80-257-0572-8

Naše knihy (včetně e-knih) distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

www.kosmas.cz

Tři prsteny pro krále elfů pod nebem,

Sedm vládcům trpaslíků v síních z kamene,

Devět mužům: každý je k smrti odsouzen,

Jeden pro Temného pána, jenž dlí na trůně

v zemi Mordor, kde se snoubí šero se šerem.

Jeden prsten vládne všem, Jeden jim všem káže,

Jeden všechny přivede, do temnoty sváže

v zemi Mordor, kde se snoubí šero se šerem.

PŘEDMLUVA

Tento příběh při vyprávění rostl, až se stal historií Velké války o Prsten a obsáhl mnoho průhledů do ještě starobylejší historie, jež mu předcházela. Byl započat krátce po dopsání Hobita, ještě než byl roku 1937 vydán. Nechal jsem však toto pokračování ležet, protože jsem chtěl nejprve dokončit a uspořádat mýty a legendy ze Starých časů, které nabývaly tvar již několik let. Toužil jsem po tom pro vlastní uspokojení a příliš jsem nedoufal, že by toto dílo mohlo zajímat jiné, zejména proto, že jeho inspirace byla především lingvistická a původně mělo sloužit jako potřebné historické pozadí pro elfí jazyky.

Když mi ti, jichž jsem se ptal na radu a názor, řekli, abych nedoufal vůbec, vrátil jsem se k pokračování, povzbuzen prosbami čtenářů o další informace o hobitech a jejich dobrodružstvích. Příběh se však neodolatelně spájel se starším světem a stal se vlastně zprávou o jeho konci a zániku, dříve než byl vypovězen jeho počátek a prostředek. Ten proces začal už při psaní Hobita; již tam se naráželo na starší látku: na Elronda, Gondolin, Vznešené elfy a skřety, a také samovolně a letmo vyvstaly obrazy věcí vyšších, hlubších nebo temnějších než povrch příběhu: Durina, Morie, Gandalfa, Nekromanta, Prstenu. Odhalením významu těchto letmých obrazů a jejich vztahu k dávným dějinám se zjevil Třetí věk a jeho vyvrcholení ve Válce o Prsten.

Ti, kdo se dožadovali dalších informací o hobitech, se jich nakonec dočkali, byť se museli obrnit trpělivostí; skládání Pána prstenů totiž pokračovalo s přestávkami od roku 1936 do roku 1949. Měl jsem v tom období mnoho povinností, které jsem nezanedbával, a jako žák i učitel jsem měl mnoho jiných zájmů, které mě často zcela pohlcovaly. Ke zdržení samozřejmě přispělo i to, že v roce 1939 vypukla válka. Tehdy ještě příběh nedospěl ani ke konci 1. knihy. Navzdory temnotě následujících pěti let jsem zjistil, že se příběh již nedá zcela opustit, a plahočil jsem se dál, většinou po nocích, dokud jsem nestanul u Balinova náhrobku v Morii. Tam jsem se nadlouho zastavil. Pokračoval jsem až téměř po roce, a tak jsem se dostal do Lothlórienu a na Velkou řeku až koncem roku 1941. Příští rok jsem napsal první náčrt látky, která nyní tvoří 3. knihu, a začátek 1. a 3. kapitoly 5. knihy, a když v Anórienu vzplanuly majáky a Théoden dojel do Brázdné doliny, uvázl jsem. Předvídavost selhala a na přemýšlení nebyl čas.

V roce 1944 jsem opustil rozběhlé nitky zamotané války, kterou bylo mým úkolem vést, nebo o ní aspoň podat zprávu, a přinutil jsem se, abych se vypořádal s Frodovou cestou do Mordoru. Tyto kapitoly, které se později staly 4. knihou, byly psány a odesílány jako seriál mému synu Christopherovi, který tehdy sloužil u letectva v Jižní Africe. Přesto trvalo ještě pět let, než příběh dospěl ke svému dnešnímu konci; během té doby jsem změnil bydliště, katedru i kolej a dny nebyly sice již tak temné, ale o nic méně namáhavé. A když bylo konečně dosaženo „konce“, celý příběh se musel revidovat a vlastně velmi často zpětně přepisovat. A musel se opsat na stroji a znovu opsat na stroji, a to jsem musel sám, protože na profesionální písařku jsem prostě neměl.

Od doby, kdy Pán prstenů konečně vyšel tiskem, ho četlo mnoho lidí, a já bych zde rád řekl něco k mnoha názorům a dohadům, které jsem obdržel nebo četl ohledně motivace a významu příběhu. Prvořadou motivací byla vypravěčova touha vyzkoušet síly na opravdu dlouhém příběhu, který by udržel pozornost čtenářů, pobavil, potěšil a někdy snad i vzrušil nebo hluboce pohnul. Dal jsem se vést jen vlastním citem pro to, co působí a co vyvolává pohnutí, a v očích mnoha lidí se ten vůdce nevyhnutelně často mýlil. Někteří z těch, kdo knihu přečetli, nebo ji aspoň recenzovali, ji shledali nudnou, nesmyslnou nebo opovrženíhodnou, ale já nemám proč si stěžovat, jelikož mám podobný názor na jejich díla nebo ten druh psaní, kterému očividně dávají přednost. Ale i mnohým z těch, kteří můj příběh četli s chutí, se leccos nelíbí. Snad ani není možné zalíbit se v dlouhém příběhu všem ve všech bodech, ani se všem nelíbit ve stejných bodech. Z dopisů, které jsem dostal, vyplývá, že partie, jež jsou pro některé poskvrnou díla, jiní zvláště chválí. Čtenář ze všech nejkritičtější, já sám, nyní nachází mnoho malých i velkých chyb, ale protože naštěstí není povinen knihu ani opravovat, ani psát znova, přejde je mlčením, až na jednu, které si všimli i jiní: že je kniha příliš krátká.

Pokud jde o nějaký skrytý význam nebo „poselství“, příběh podle autorova záměru žádné nemá. Není ani alegorický, ani aktuální. Jak rostl, zapouštěl kořeny (do minulosti) a vyháněl nečekané větve, jeho hlavní téma však bylo od počátku dáno nevyhnutelnou volbou Prstenu jako spojovacího článku s Hobitem. Klíčová kapitola „Stíny minulosti“ je jednou z nejstarších částí příběhu. Byla napsána dlouho předtím, než se předtucha roku 1939 stala hrozbou nevyhnutelné pohromy, a příběh by se byl od toho bodu vyvíjel v podstatě po stejných liniích, i kdyby byla ta pohroma odvrácena. Vyvěrá z věcí již dávno uložených v mysli, v některých případech dokonce již napsaných, a válka, jež v roce 1939 propukla, ani její důsledky příběh téměř vůbec nepozměnily.

Skutečná válka se ve svém průběhu ani závěru nepodobá válce legendární. Kdyby byla legendu inspirovala nebo řídila její vývoj, byl by se Prstenu jistě někdo zmocnil a použil jej proti Sauronovi; ten by nebyl zahuben, ale zotročen, a Barad-dûr by nebylo zničeno, ale okupováno. Když by se Prstenu nezmocnil Saruman, ve zmatcích a zradách té doby by v Mordoru nalezl chybějící články pro vlastní bádání o prstenech a zanedlouho by vyrobil svůj vlastní Velký prsten, s nímž by vyzval k boji samovládce Středozemě. V té srážce by obě strany hobity nenáviděly a pohrdaly jimi: nepřežili by dlouho ani jako otroci.

Podle vkusu a názorů těch, kdo mají rádi alegorii nebo aktuálnost, by se dal vymyslet i jiný vývoj událostí. Mně však byla alegorie ve všech svých projevech srdečně protivná od chvíle, kdy jsem byl dost starý a obezřetný na to, abych ji rozpoznal. Mám mnohem raději historii, pravou nebo předstíranou, protože ji čtenáři mohou aplikovat různě podle svého myšlení a zkušeností. Myslím, že mnozí si pletou „aplikaci“ a „alegorii“; základem první je však čtenářova svoboda, kdežto základem druhé je cílevědomé autorovo řízení.

Autor samozřejmě nemůže zůstat zcela neovlivněn vlastní zkušeností, ale způsoby, jimiž semínko příběhu čerpá živiny z půdy zkušenosti, jsou krajně složité, a pokusy definovat ten proces jsou přinejlepším dohady založené na nedostatečných a víceznačných svědectvích. Když se autorův a kritikův život zčásti překrývají, vzniká také falešný, ač přitažlivý předpoklad, že jako nejsilnější vlivy musely působit události nebo myšlenková hnutí společné doby. Sice jsem vskutku osobně prošel stínem války a plně procítil její tíži, ale s lety se zřejmě často zapomíná na to, že být jako mladík zastižen rokem 1914 nebylo o nic méně hrůznou zkušeností než prožít rok 1939 a to, co následovalo. V roce 1918 byli všichni mí blízcí přátelé vyjma jednoho mrtvi. Nebo vezměme něco méně bolestného: někteří se domnívají, že se ve „Vymetení Kraje“ zrcadlí situace v Anglii v době, kdy jsem svůj příběh dopisoval. Není to tak, je to podstatná část zápletky, předvídaná od počátku, ačkoli v provedení pozměněná vývojem postavy Sarumana. Není snad třeba zdůrazňovat, že v sobě nenese vůbec žádný alegorický význam ani politické narážky. Ano, má jistý, třebaže malý základ ve zkušenosti (hospodářská situace byla totiž úplně jiná) a mnohem hlouběji v minulosti. Krajina, v níž jsem v dětství žil, byla mrzce ničena v době, kdy mi nebylo ještě ani deset let, automobily byly raritou (sám jsem nikdy žádný neviděl) a lidé dosud stavěli příměstské železnice. Nedávno jsem viděl v novinách obrázek posledního rozkladu kdysi prosperujícího mlýna u rybníčku, který mi před lety připadal tak důležitý. Mladý mlynář se mi nikdy nezamlouval, ale jeho otec, Starý mlynář, měl černé vousy a nejmenoval se Pískař.

Pán prstenů nyní vychází v novém vydání a tato příležitost byla využita k revizi. Byla opravena řada omylů a nedůsledností, které ještě v textu zůstaly, a byl učiněn pokus opatřit informace o několika bodech, na něž se ptali pozorní čtenáři. Uvažoval jsem o všech jejich poznámkách a dotazech, a jestliže se zdá, že některé byly opomenuty, je to možná tím, že jsem nedokázal udržet pořádek ve svých poznámkách; na mnohé dotazy by se však dalo odpovědět jen dalšími dodatky, nebo spíš vydáním pomocného svazku, jenž by obsahoval mnoho materiálu, který jsem nezahrnul do původního vydání, zejména podrobnější lingvistické informace. Toto vydání nabízí prozatím vedle prologu ještě tuto předmluvu, nějaké poznámky a osobní a místní rejstřík. Tento rejstřík je záměrem úplný, pokud jde o hesla, ale ne pokud jde o odkazy, protože pro nynější účel bylo nutné omezit jeho rozsah. Úplný rejstřík, plně využívající materiál připravený paní N. Smithovou, patří spíše do pomocného svazku.

PROLOG

1. O hobitech

Tato kniha se vesměs zabývá hobity a z jejích stránek se čtenář může dozvědět hodně o jejich povaze, ale málo o jejich dějinách. Další informace lze najít také ve výboru z Červené knihy Západní marky, který byl vydán pod názvem „Hobit“. Onen příběh čerpal z prvních kapitol Červené knihy, sepsaných samotným Bilbem, prvním hobitem, který se proslavil ve velkém světě, a jím nazvaných „Cesta tam a zase zpátky“, protože pojednávají o jeho cestě na východ a o jeho návratu: dobrodružství, které později zapletlo všechny hobity do velkých událostí onoho věku, jež jsou vylíčeny v této knize.

Mnozí si ovšem mohou přát dozvědět se více o tomto pozoruhodném nárůdku hned na počátku, kdežto jiní snad nevlastní předcházející knihu. Pro takové čtenáře je zde shrnuto několik poznámek o důležitých otázkách hobitosloví a je krátce připomenuto první dobrodružství.

Hobiti jsou nenápadný, ale starobylý národ, dříve početnější než dnes; mají totiž rádi mír a pokoj a dobře obdělávanou půdu: jejich oblíbeným sídlištěm býval spořádaný venkov s dobrými hospodáři. Nikdy neporozuměli strojům složitějším než kovářské měchy, vodní mlýn nebo ruční stav a neměli je rádi, ačkoli uměli obratně zacházet s nářadím. I za starých časů bývali zpravidla plaší před „Velkými lidmi“, jak nám říkají, a dnes se nám úzkostlivě vyhýbají a těžko se dají nalézt. Dobře slyší a mají bystrý zrak, a třebaže mají sklon k tloustnutí a neradi zbytečně spěchají, jsou nicméně hbití a obratní v pohybech. Od počátku znají umění rychle a tiše zmizet, když se okolo hrne nějaký Velký člověk, kterého nechtějí potkat, a toto umění rozvinuli do té míry, že člověku může připadat čarodějné. Ale hobiti ve skutečnosti nikdy žádné čarodějnictví nestudovali a jejich nepolapitelnost vyplývá jen z jejich odborné zdatnosti, kterou vzhledem k hobití dědičnosti, praxi a důvěrné spřízněnosti se zemí nemohou větší a nemotornější plemena napodobit.

Jsou to totiž malí človíčci, drobnější než trpaslíci: méně podsadití a hranatí, i když ve skutečnosti nejsou o mnoho menší. Jejich výška se různí, pohybuje se od dvou do čtyř stop naší míry. Nyní zřídka dorůstají tří stop, ale říkají, že se zmenšili a že za starších dob bývali větší. Podle Červené knihy Bandobras (Bučivoj) Bral, syn Hromželeza II., měřil čtyři stopy pět palců a mohl jezdit na koni. V celých hobitských letopisech byl překonán pouze dvěma slavnými postavami dávnověku, ale o této podivuhodné věci pojednává právě naše kniha.

Pokud jde o hobity z Kraje, o nichž vypráví tento příběh, v dobách míru a hojnosti to býval veselý lid. Oblékali se do jasných barev, proslulá byla jejich záliba ve žluté a zelené; ale boty nosili zřídka, protože měli na chodidlech tvrdou kůži a nohy porostlé hustými kudrnatými chlupy, velmi podobnými vlasům, které mívali zpravidla hnědé. Proto se ze všech řemesel nejméně věnovali obuvnictví; měli však dlouhé a obratné prsty a uměli vyrábět spoustu jiných užitečných a pěkných věcí. Tváře mívali spíš dobromyslné než krásné, široké, jasnooké a červenolící, s ústy pohotovými k smíchu, jídlu i pití. A smáli se, jedli a pili často a důkladně: k prostoduchým žertům byli hotovi stále a k jídlu šestkrát denně (pokud je mohli dostat). Bývali pohostinní a milovali společnost a dárky, které štědře rozdávali a dychtivě přijímali.

Je zcela zřejmé, že přes pozdější odcizení jsou hobiti našimi příbuznými: jsou nám mnohem bližší než elfové, ba dokonce i než trpaslíci. Odedávna mluvili jazykem lidí, po svém, a měli rádi i neradi vesměs stejné věci jako lidé. Jakého druhu ale přesně je náš vzájemný poměr, to se už nedá zjistit. Počátek hobitů leží hluboko ve Starých časech, které jsou dnes ztraceny a zapomenuty. Jen elfové dosud uchovávají záznamy o onom zmizelém věku, avšak jejich tradice se zabývá téměř výlučně jejich vlastními dějinami, v nichž lidé vystupují zřídka a o hobitech tam není ani zmínka. A přece je jasné, že hobiti ve skutečnosti žili ve Středozemi už dlouhá léta předtím, než si jich ostatní národy vůbec všimly. A protože svět byl koneckonců plný prapodivných tvorů, tito lidičkové se zdáli pramálo důležití. Za časů Bilba a jeho dědice Froda však náhle, vůbec ne z vlastního přání, nabyli důležitosti a proslulosti a značně zamotali úradky Moudrých a Velkých.

Ony časy, Třetí věk Středozemě, jsou dnes dávno pryč a tvar všech zemí se změnil, ale oblast, v níž hobiti tenkrát žili, byla nepochybně táž, kde dosud přežívají: severozápad Starého světa na východ od Moře. O svém původním domově nevěděli hobiti za Bilbových časů už vůbec nic. Láska k učenosti (s výjimkou rodosloví) nebyla mezi nimi vůbec běžná, ale ve starých rodinách se našli i tací, kteří dosud studovali vlastní knihy, a dokonce sbírali zprávy o starých časech a dalekých krajích od elfů, trpaslíků a lidí. Hobití záznamy začínaly až po osídlení Kraje a jejich nejstarší pověsti téměř nezasahovaly za časy jejich Putování. Jak pověsti, tak některé jejich příznačné zvyky a slova svědčí o tom, že jako mnohé jiné národy táhli hobiti v dávné minulosti na západ. Jejich nejstarší zkazky zřejmě zachycují dobu, kdy přebývali v dolinách horního toku řeky Anduiny, mezi Velkým zeleným hvozdem a Mlžnými horami. Proč se později odhodlali k těžkému a nebezpečnému přechodu hor do Eriadoru, se již s jistotou neví. Jejich vlastní zkazky mluví o rozmnožení lidí v zemi a o stínu, který padl na les; ten potemněl a od té doby se jmenoval Temný hvozd. Než překročili hory, rozdělili se již hobiti na tři poněkud odlišné druhy: Chluponohy, Staty a Plavíny. Chluponozi měli snědší kůži, byli menší a útlejší a chodili bez bot; ruce a nohy měli úhledné a mrštné; dávali přednost pahorkatinám a kopcům. Statové byli rozložitější a měli těžší kosti; ruce a nohy měli větší a dávali přednost rovinám a pobřežím řek. Plavíni měli světlejší pleť i vlasy a byli vyšší a štíhlejší než ostatní; milovali stromy a lesnaté krajiny.

Chluponozi mívali za starých časů hodně do činění s trpaslíky a dlouho žili v podhůří. Brzy postoupili na západ a toulali se Eriadorem až po Větrov, zatímco ostatní byli ještě v Divočině. Byli nejobvyklejší, nejtypičtější a daleko nejpočetnější odrůdou hobitů. Měli nejsilnější sklony usadit se na jednom místě a nejdéle zachovávali zděděný zvyk bydlet v tunelech a norách.

Statové dlouho přebývali na březích Velké řeky Anduiny a méně se báli lidí. Přišli na západ až po Chluponozích a sledovali tok Bouřné k jihu. Tam se mnozí na dlouho usadili mezi Tharbadem a hranicemi Vrchoviny, než se opět pohnuli k severu.

Nejméně početní byli Plavíni. Představovali severní větev. Více než ostatní hobiti se přátelili s elfy a lépe se vyznali v jazycích a písních než v řemeslech; odedávna dávali přednost lovu před zemědělstvím. Přešli brzy na sever od Roklinky a sestoupili podél řeky Mšené. V Eriadoru se rychle smísili s ostatními čeleděmi, které je předešly, ale protože byli odvážnější a dobrodružnější, často se stávali vůdci nebo náčelníky klanů Chluponohů a Statů. I za Bilbových časů bylo dosud možno vypozorovat silnou plavínskou tradici ve významnějších rodinách, jako u Bralů nebo u Pánů z Rádovska.

V západní končině Eriadoru, mezi Mlžnými horami a pohořím Luny, nalezli hobiti jak lidi, tak elfy. Dosud tam totiž pobýval ostatek Dúnadanů, Králů lidí, kteří přišli přes Moře ze Západní říše; vůčihledně jich však ubývalo a země jejich Severního království pustly. Pro příchozí tu bylo místa víc než dost a hobiti se zanedlouho začali usídlovat ve spořádaných obcích. Většina jejich starších sídlišť byla za Bilbových časů už dávno opuštěná a zapomenutá, ale jedno z prvních důležitých sídlišť přetrvávalo dále, byť zmenšené: byla to Hůrka a Hustoles kolem ní, asi čtyřicet mil na východ od Kraje.

Právě v oněch raných dobách se hobiti zřejmě naučili číst a psát od Dúnadanů, kteří se zase dávno předtím naučili tomuto umění od elfů. V tom období také zapomněli jazyky, které snad užívali předtím, a od té doby vždy mluvili Obecnou řečí, západštinou, jak se jí říkalo, jež byla běžná ve všech královských zemích od Arnoru až po Gondor a na všech pobřežích od Belfalasu k Luně. Přesto si uchovali hrstku vlastních slov, stejně jako vlastní pojmenování měsíců a dnů v týdnu a velkou zásobu osobních jmen z minulosti.

Přibližně v téže době přecházejí u hobitů pověsti v historii, v níž se počítají roky. V roce 1601 Třetího věku totiž plavínští bratři Marko a Blanko vyrazili z Hůrky a po získání povolení od Velkého krále ve Fornostu[1] překročili s početným zástupem hobitů hnědou řeku Baranduinu. Přešli Most kamenných oblouků, který byl vybudován za dnů moci Severního království, a zabrali a osídlili všechnu zemi mezi řekou a Dalekými vrchy. Žádalo se od nich jediné: aby udržovali Velký most a také všechny ostatní mosty a silnice, poskytovali podporu královským poslům a uznávali královu svrchovanost.

Tak začal krajový letopočet, protože rok překročení Brandyvíny (jak hobiti pozměnili jméno) se stal Rokem jedna Kraje a všechna pozdější data se počítala od něho.[2] Západní hobiti se rázem zamilovali do své nové země, zůstali tam a brzy opět vymizeli z dějin lidí i elfů. Dokud existoval král, byli podle jména jeho poddanými, ale ve skutečnosti žili pod vládou svých vlastních náčelníků a vůbec se nepletli do událostí venku ve světě. Do poslední bitvy o Fornost s černokněžným králem Angmaru poslali králi na pomoc lučištníky; aspoň to tvrdili, ač to žádné lidské příběhy nezaznamenaly. V té válce Severní království padlo; hobiti přijali zem za vlastní a zvolili si ze svých náčelníků vladyku, aby převzal moc zmizelého krále. Po tisíc let se jich vcelku nedotkly války, a tak se množili a prospívali od Černého moru (37 k. l.) až do hrozné Dlouhé zimy následované hladomorem. Tehdy jich zahynulo mnoho tisíc, ale Dny nouze (1158–60) byly v čase tohoto vyprávění minulostí a hobiti opět uvykli hojnosti. Země byla úrodná a žírná, a ačkoli před jejich příchodem dlouho ležela ladem, bývala dobře obdělávaná a král tam kdysi míval mnoho statků, obilných lánů, vinic a lesů.

Rozkládala se na sto dvaceti mílích od Dalekých vrchů k mostu přes Brandyvínu a na sto padesáti od severních rašelinišť k jižním bažinám. Hobiti ji nazvali Kraj, jako sféru moci svého vladyky a oblast spořádaného podnikání; v tomto příjemném zákoutí světa si žili poklidně, stále méně si všímali světa venku, kde se pohybovali temní tvorové, až si nakonec začali myslet, že mír a hojnost jsou ve Středozemí pravidlem a právem všech rozumných obyvatel. Zapomněli nebo přehlíželi to málo, co věděli o Strážcích a o námaze těch, kteří Kraji umožňovali dlouhý mír. Ve skutečnosti byli chráněni, ale zapomínali na to.

Žádný hobit nikdy nebyl rozeným válečníkem a hobiti také nikdy nebojovali mezi sebou. Za starých časů museli ovšem často bojovat, aby se v tvrdém světě udrželi, ale za Bilba to už byla pradávná historie. Poslední bitvu před započetím tohoto příběhu, a vlastně jedinou, která kdy byla vybojována uvnitř Kraje, už nikdo živý nepamatoval: Bitvu na Zeleném poli roku 1147 k. l., v níž Bučivoj Bral rozprášil nájezd skřetů. I počasí se umírnilo a vlci, kteří kdysi lačně přicházeli od severu za krutých bílých zim, byli dnes pouhou povídačkou pro děti. A tak ačkoli byla v Kraji dosud jistá zásoba zbraní, sloužily vesměs jako trofeje zavěšené nad krbem či na stěnách, nebo byly shromážděny v muzeu ve Velké Kopanině. Říkalo se mu Dům pamětin, protože všechno, pro co hobiti právě neměli použití, ale co nechtěli vyhodit, nazývali pamětina. Jejich domácnosti bývaly pamětinami poněkud přeplněné a mnohé dárky, jež putovaly z ruky do ruky, byly právě toho druhu.

Přes pohodlí a mír si však tento nárůdek uchoval překvapivou otužilost. Když na to přišlo, nebylo snadné je zastrašit nebo zabít a možná, že měli dobré věci tak neúnavně rádi i proto, že se bez nich dovedli obejít, bylo-li třeba, a uměli přežít drsné zacházení – trápení, nepřátele i počasí – způsobem, který ohromoval ty, kdo je dobře neznali a nehleděli dál než na jejich bříška a buclaté tvářičky. Ačkoli nevyvolávali spory a nezabíjeli nic živého pro zábavu, v úzkých byli stateční a v případě potřeby dosud dovedli zacházet se zbraněmi. Dobře stříleli z luku, protože měli bystrý zrak a jistou mušku. A nejen s lukem a šípy. Když se nějaký hobit sehnul pro kámen, bylo dobré rychle se krýt, jak věděla všechna dobytčata pasoucí se na cizím.

Všichni hobiti původně žili v děrách v zemi, nebo tomu aspoň věřili, a dosud se cítili v takových obydlích nejvíc doma, ale postupně museli vzít zavděk i jinými druhy obydlí. V Kraji za Bilbových časů vlastně zpravidla jenom nejbohatší a nejchudší hobiti zachovávali starý zvyk. Nejchudší žili v norách nejprimitivnějšího druhu, opravdových doupatech s jedním nebo taky žádným oknem, zatímco zámožní si dosud stavěli přepychovější obdoby starých nor. Vhodná místa pro takové veliké a rozvětvené tunely (neboli pelouchy, jak je nazývali) se nevyskytovala všude; v rovinách a v nížinných oblastech začali hobiti, když jich přibývalo, stavět nad zemí. Ano, i v pahorkatých oblastech a ve starších obcích jako Hobitín nebo Bralův Městec nebo v hlavním městě Kraje Velké Kopanině na Bílých vrších bylo dnes mnoho domů ze dřeva, cihel či kamene. Mívali je zvláště rádi mlynáři, kováři, provazníci, koláři a podobní řemeslníci; i když hobiti sídlili v norách, odedávna byli zvyklí stavět kůlny a dílny.

Zvyk stavět selské usedlosti a stodoly údajně vznikl mezi obyvateli Blat dole u Brandyvíny. Hobiti z té oblasti, Východní čtvrtky, byli velicí a těžkopádní a v blátivém počasí nosili trpasličí boty. Ale bylo o nich dobře známo, že jejich krev je převážně statovská, což dokazovalo i chmýří, které jim rostlo na bradě. Žádný Chluponoh ani Plavín neměl stopy po vousech. Lidé z Blat a z Rádovska, ležícího východně od Řeky, na území, jež časem osídlili, přišli ve skutečnosti do Kraje celkově později z jihu a dosud si zachovali mnohá zvláštní jména a podivná slova, která se jinde v Kraji nevyskytovala.

Je pravděpodobné, že stavitelské umění bylo jako mnohá jiná převzato od Dúnadanů. Ale hobiti se mu mohli naučit i přímo od elfů, učitelů lidského rodu v jeho mládí. Vznešení elfové totiž tehdy ještě neopustili Středozem a přebývali dosud u Šedých přístavů na západě a na jiných místech v dosahu Kraje.

Na Věžových kopcích za západními blaty bylo posud vidět tři elfí věže, jež tam stály od nepaměti. Za měsíčního svitu zářily do daleka. Nejvyšší byla nejdál a stála na zeleném pahorku. Hobiti ze Západní čtvrtky říkali, že z vrcholu věže je vidět Moře, ale nebylo známo, že by se někdy nějaký hobit vyšplhal nahoru. Po pravdě řečeno, málo hobitů se kdy plavilo po Moři nebo je aspoň vidělo a ještě méně se jich vrátilo, aby podali zprávu. Většina hobitů pohlížela i na řeky a na malé loďky s hlubokou nedůvěrou a málokterý uměl plavat. A jak se dny Kraje dloužily, mluvili méně a méně s elfy, začali se jich bát a měli nedůvěru k těm, kdo se s nimi stýkali; Moře se mezi nimi stalo děsivým slovem a symbolem smrti a odvraceli tváře od kopců na západě.

Stavitelské umění možná pocházelo od elfů nebo od lidí, ale hobiti je používali po svém. Nepotrpěli si na věže. Jejich domy byly obvykle dlouhé, nízké a pohodlné. Nejstarší typ byl ve skutečnosti pouhou stavební napodobeninou pelouchu, krytou senem či slámou, případně drnem, a i jeho stěny se poněkud boulily. Toto stadium však patřilo počátkům Kraje; hobití stavitelství se od té doby změnilo, vylepšilo nápady přejatými od trpaslíků nebo vlastními objevy. Záliba v kulatých oknech, a dokonce i v kulatých dveřích, byla hlavní přežívající zvláštností hobití architektury.

Domy a nory hobitů z Kraje byly často rozsáhlé a obydlené velikými rodinami. (Bilbo a Frodo Pytlíkové byli jako staří mládenci výjimkou, jako jí byli i v mnoha jiných ohledech, kupříkladu ve svém přátelství s elfy.) Někdy, jako v případě Bralů z Velkých Pelouchů nebo Brandorádů z Brandova, žilo mnoho pokolení příbuzných spolu v (poměrném) míru v jedné usedlosti po předcích, kde bylo mnoho chodeb. Všichni hobiti si každopádně potrpěli na rodové svazky a vypočítávali své příbuzné s velkou pečlivostí. Kreslili dlouhé a pracné rodokmeny o nesčetných větvích. Při jednání s hobity je důležité vědět, kdo je příbuzný s kým a v jakém stupni. Bylo by nemožné vypsat v této knize rodokmen, který by obsahoval i jen ty nejdůležitější členy důležitých rodin v čase tohoto vyprávění. Genealogické stromy na konci Červené knihy Západní marky vydají samy na knížku a všem kromě hobitů by připadaly nesmírně nezáživné. Hobiti si v takových věcech libovali, pokud byly přesné: měli rádi knížky, když v nich stály věci, které už znali, pěkně jasně a bez nějakých rozporů.

2. O dýmkovém koření

Ještě o jedné věci týkající se hobitů starých dob je třeba se zmínit, o ohromujícím zvyku: nasávali či vdechovali skrze trubice z hlíny nebo ze dřeva kouř hořících listů byliny, kterou nazývali dýmkové koření nebo listí, pravděpodobně jakési odrůdy Nicotiany. Počátek tohoto zvláštního zvyku nebo „umění“, jak jej raději nazývali hobiti, je zahalen tajemstvím. Vše, co se o jeho původu dalo zjistit, bylo sebráno Smělmírem Brandorádem (pozdějším Rádovským pánem), a protože on i tabák z Jižní čtvrtky hrají roli v následujícím příběhu, můžeme citovat z jeho poznámek v úvodu k „Rostlinopisu Kraje“.

„Toto,“ píše, „je jediné umění, které můžeme prohlásit za náš vlastní vynález. Neví se, kdy hobiti začali kouřit, všechny legendy a rodové historie to pokládají za samozřejmost; už po dlouhé věky kouří lid z Kraje různé byliny, některé páchnoucí, jiné vonné. Ale všechny záznamy se shodují, že Tobold Troubil z Dolan v Jižní čtvrtce první vypěstoval pravé dýmkové koření ve svých zahradách za Hromželeza II. kolem roku 1070 krajového letopočtu. Nejlepší domovina dosud pochází z tohoto okresu, především odrůdy dnes známé jako Dolanské listí, Starý Toby a Jižní hvězda.

Jak starý Toby k rostlině přišel, není známo, protože to až do smrti odmítal sdělit. Věděl toho o rostlinách spoustu, ale nebyl žádný cestovatel. Říkalo se, že zamlada často chodíval do Hůrky, ale určitě nikdy nebyl z Kraje dál než tam. Je tedy zcela možné, že se s rostlinou seznámil v Hůrce, kde se jí aspoň nyní dobře daří na jižních svazích. Hobiti z Hůrky tvrdí, že oni jsou první, kdo kouřil pravé dýmkové koření. Tvrdí ovšem, že všechno dělali dřív než lidé z Kraje, o nichž mluví jako o ,kolonistech‘, ale v tomto případě je myslím jejich nárok oprávněný. A jisté je, že právě z Hůrky se umění kouřit pravé dýmkové koření rozšířilo v nedávných stoletích mezi trpaslíky a podobné národy, Hraničáře, čaroděje či poutníky, kteří dosud procházejí tou prastarou křižovatkou cest. Domov a středisko umění lze tedy hledat ve starém hůreckém hostinci ,U skákavého poníka‘, který od nepaměti vlastní rodina Máselníků.

Nicméně pozorování, která jsem učinil na svých vlastních poutích na jih, mne přesvědčila, že koření samo není rodem z naší končiny, ale že postoupilo na sever z dolního toku Anduiny, kam bylo, jak se domnívám, původně přivezeno přes Moře muži ze Západní říše. V Gondoru roste hojně a je tam bujnější a větší než na severu, kde nikdy neroste planě a prospívá jen na teplých chráněných místech, jako jsou Dolany. Lidé z Gondoru mu říkají sladký galenas a oceňují na něm jen vůni květu. Z této země musel být dopraven na sever po Zelené cestě během dlouhých staletí mezi Elendilovým příchodem a našimi časy. Ale i Dúnadani z Gondoru nám přiznávají čest, že jako první jej nacpali do dýmky hobiti. Ani čaroděje to nenapadlo dřív než nás. Ačkoli jeden čaroděj, kterého jsem znal, přijal toto umění dávno za své a získal v něm stejnou obratnost jako ve všem, do čeho se kdy pustil.“

3. O uspořádání Kraje

Kraj se dělil na čtyři čtvrtiny, již zmíněné čtvrtky, Severní, Jižní, Východní a Západní, a ty zase dále na četná rodová území, jež stále nesla jména některých vůdčích rodin, ačkoli v čase našeho vyprávění se tato jména nevyskytovala již pouze v rodových územích. Skoro všichni Bralové žili dosud v Bralsku, ale to neplatilo o mnoha jiných rodinách, jako třeba Pytlících nebo Bulících. Vně čtvrtek ležely Východní marka – Rádovsko – a Západní marka, připojená ke Kraji roku 1462 k. l.

Kraj vlastně v této době neměl „vládu“. Rodiny se víceméně staraly o sebe. Pěstovat potravu a jíst ji zabíralo většinu jejich času. V jiných otázkách byli zpravidla velkorysí, ne chamtiví, ale naopak spokojení, umírnění, takže polnosti, statky, dílny a obchůdky zůstávaly po celá pokolení neměnné.

Trvala samozřejmě prastará tradice týkající se Velkého krále z Fornostu čili Severky, jak ji nazývali, jež ležela daleko na sever od Kraje. Ale krále nebylo už téměř tisíc let, ba i trosky královské Severky zarostly trávou. Přesto hobiti dosud o divokých lidech a zlých tvorech (jako jsou skalní obři) říkali, že nikdy neslyšeli o králi. Starodávnému králi totiž připisovali všechny své základní zákony a obvykle tyto zákony dodržovali dobrovolně, protože to byla Pravidla (jak říkali) jak starobylá, tak spravedlivá.

Je pravda, že Bralova rodina už dlouho vynikala; úřad vladyky na ně přešel (od Starorádů) už před několika staletími a hlava Bralů nosila tento titul od té doby stále. Vladyka byl předsedou Krajového sněmu a kapitánem Krajové hotovosti a Zbrojného hobitstva, ale protože hotovost a sněmy se scházely jen v časech krize, a ty již nenastávaly, vladyctví bylo už jen čestnou hodností. Bralové byli posud ve velké vážnosti, protože byli jak četní, tak nesmírně bohatí a v každé generaci přiváděli na svět silné osobnosti zvláštních zvyků, a dokonce dobrodružné povahy. To druhé bylo spíš trpěno (bohatým) než obecně schvalováno. Trval však zvyk mluvit o hlavě rodu jako o Velkém Bralovi a podle potřeby se k jeho jménu přidávalo pořadí, jako například Hromželezo II.

Jediným skutečným činitelem v Kraji byl tou dobou starosta Velké Kopaniny (neboli Kraje), který byl volen každých sedm let na svobodném trhu na Bílých vrších o radostinách, to je o letním slunovratu. Jako starosta měl téměř jedinou povinnost předsedat na hostinách pořádaných o krajových svátcích, které byly časté. Se starostováním však byl spojen úřad poštmistra a Prvního krajníka, takže řídil jak poslíčkovskou službu, tak Stráž. To byly jediné dvě služby v Kraji a poslíčkové byli mnohem početnější a zaměstnanější. Zdaleka ne všichni hobiti uměli číst a psát, ale ti, kdo uměli, ustavičně psali všem svým přátelům (a vybraným příbuzným), kteří žili dál než v dosahu odpolední procházky.

Krajníci byl název, který hobiti dali své policii, či tomu, co se jí nejspíše podobalo. Neměli samozřejmě stejnokroj (takové věci byly tehdy zcela neznámé), jen pírko za čepicí; v praxi byli spíš polními hlídači než policisty, častěji honili zaběhlý dobytek než lidi. Na práci „doma“ jich bylo v celém Kraji dvanáct, po třech v každé čtvrtce. Značně větší počet, měnící se podle potřeby, byl zaměstnán „obcházením hranic“ a starostí, aby nikdo zvenčí, velký nebo malý, nedělal nezdobu.

Na počátku našeho vyprávění Pomezných, jak se jim říkalo, značně přibylo. Ozývalo se mnoho stížností, že se cizí osoby a tvorové plíží kolem hranic nebo přes ně: první známka, že všechno není docela tak, jak má být a jak také vždycky bývalo, pomineme-li pohádky a staré pověsti. Málokdo si všiml toho znamení, a ani Bilbo si ještě neuměl představit, co věstí. Od jeho památné pouti uplynulo šedesát let a byl už starý i na hobity, kteří se běžně dožívali sta let; zřejmě mu však zůstávalo ještě mnoho z velikého bohatství, které si přinesl s sebou. Jak mnoho nebo jak málo, to neodhalil nikomu, ani Frodovi, svému oblíbenému „synovci“. Stále také choval v tajnosti prsten, který našel.

4. O nalezení prstenu

Jak se vypráví v „Hobitovi“, jednoho dne přišel k Bilbovým dveřím velký čaroděj, Gandalf Šedý, a s ním třináct trpaslíků: nikdo jiný než sám Thorin Pavéza, potomek králů, a jeho dvanáct druhů ve vyhnanství. S nimi Bilbo vyrazil – k vlastnímu trvalému údivu – jednoho dubnového rána roku 1341 krajového letopočtu hledat velké bohatství, trpasličí poklad Králů pod Horou, pod Ereborem v Dolu, daleko na východě. Výprava byla úspěšná a drak, který poklad střežil, zahuben. A přece, ačkoli před dosažením vítězství byla vybojována Bitva pěti armád, Thorin padl a bylo vykonáno mnoho slavných činů, ta záležitost by stěží ovlivnila pozdější dějiny nebo dosáhla více než jen zmínky v letopisech Třetího věku, kdyby nebylo jedné „náhody“ po cestě. Když se společnost ubírala do Divočiny, byla napadena skřety ve vysokém průsmyku v Mlžných horách, a tak se stalo, že se Bilbo na chvíli ztratil v černých skřetích dolech hluboko pod horami a tam, zatímco marně tápal tmou, sáhl rukou na prsten ležící na podlaze chodby. Dal si jej do kapsy. V tu chvíli to vypadalo jako pouhé štěstí.

Při hledání cesty ven došel Bilbo až ke kořenům hor a dál to nešlo. Na dolním konci chodby, daleko od světla, se rozkládalo studené jezero a na skalním ostrůvku ve vodě bydlel Glum. Bylo to odporné mrňavé stvoření: pádloval v malém člunku velkýma ploskýma nohama, zíral bledýma světélkujícíma očima, dlouhými prsty chytal slepé ryby a jedl je syrové. Jedl všechno živé, třeba i skřety, pokud to mohl chytit a zardousit bez boje. Vlastnil tajný poklad, který se k němu dostal před dávnými věky, dokud ještě žil na světle: zlatý prsten, který činil svého nositele neviditelným. Byla to jediná věc, kterou miloval, jeho „miláček“; mluvil k němu, i když jej neměl u sebe. Přechovával jej totiž v bezpečí v díře na svém ostrůvku, pokud právě nelovil nebo nešpehoval skřety v dolech.

Možná že by Bilba napadl ihned, kdyby jej měl při setkání na ruce; neměl jej však a hobit držel v ruce elfí nůž, který mu sloužil jako meč. Aby získal čas, Glum vyzval Bilba, aby si dávali hádanky, s tím, že neuhodne-li Bilbo hádanku, kterou mu dá, Glum ho zabije a sní, ale pokud Bilbo porazí jeho, udělá, co bude Bilbo chtít: dovede ho na cestu ven.

Protože byl beznadějně ztracen ve tmě a nemohl tam ani zpátky, Bilbo vyzvání přijal a dali si navzájem řadu hádanek. Nakonec Bilbo vyhrál, spíš štěstím (jak se zdálo) než chytrostí; nakonec ho totiž žádná hádanka nenapadala a tu vykřikl, když v kapse nahmatal prsten, který sebral a už na něj zapomněl: „Co to mám v kapse?“ Na to Glum nedokázal odpovědět, ačkoli si vyžádal tři pokusy.

Odborníci se arci rozcházejí, zda tato poslední otázka byla podle přísných pravidel hry opravdovou hádankou, nebo pouhou otázkou, ale všichni se shodují, že po tom, co ji přijal a pokusil se na ni odpovědět, byl Glum vázán slibem. A Bilbo na něho naléhal, aby slovo dodržel; napadlo ho totiž, že by se tenhle slizký tvor mohl ukázat jako falešný, přestože některé sliby byly odedávna pokládány za svaté a každý kromě nejzkaženějších tvorů se je bál porušit. Po staletích samoty ve tmě však bylo Glumovo srdce černé a dřímala v něm zrada. Zmizel a vrátil se na svůj ostrůvek opodál v temné vodě, o němž Bilbo nevěděl. Tam, myslil si, leží jeho prsten. Měl už hlad a byl rozzlobený, a jen co bude mít svého „miláčka“ u sebe, nebude se bát žádné zbraně.

Ale prsten na ostrůvku nebyl: ztratil se, byl pryč. Z Glumova zavřísknutí přejel Bilbovi mráz po zádech, i když ještě nechápal, co se stalo. Ale Glum právě uhodl, příliš pozdě. „Co to má v kapšiškách?“ vykřikl. V očích mu svítil zelený plamen, když spěchal zpátky zavraždit hobita a znovu získat svého „miláčka“. Bilbo zpozoroval, co mu hrozí, právě včas a slepě se dal na útěk chodbou vzhůru od vody; a znovu ho zachránilo štěstí. V běhu totiž vsunul ruku do kapsy a prsten mu tiše vklouzl na prst. Tak se stalo, že ho Glum neviděl a proběhl kolem, střežit cestu ven, aby „zloděj“ neutekl. Bilbo ho obezřele sledoval, jak tlapal, klel a mumlal si o svém „miláčkovi“; z té řeči konečně i Bilbo uhodl pravdu a ve tmě mu svitla naděje: právě on našel kouzelný prsten a má možnost uniknout skřetům i Glumovi.

Nakonec se zastavil před neviditelným otvorem, který vedl k dolní bráně na východní straně hor. Tam číhal, čenichal a naslouchal schoulený Glum a Bilbo pocítil pokušení zabít ho svým mečem. Soucit ho však zadržel, a ačkoli si ponechal prsten, v němž spočívala jeho jediná naděje, nechtěl jej použít k zabití ubohého tvora v nevýhodě. Nakonec sebral odvahu, přeskočil ve tmě Gluma a prchal dál chodbou, pronásledován nepřítelovými výkřiky nenávisti a zoufalství: „Žloděj! Žloděj! Pytlík! Nenávidíme ho až navěky!“

Zvláštní je, že Bilbo svůj příběh společníkům takto nevyprávěl. Řekl jen, že mu Glum slíbil dárek, když vyhraje, ale když pro něj šel na ostrůvek, zjistil, že jeho poklad je pryč: kouzelný prsten, který kdysi dostal k narozeninám. Bilbo se dovtípil, že to je právě ten prsten, který našel, a protože vyhrál, už mu právem patřil. Jelikož byl v úzkých, přiměl Gluma, aby mu náhradou za dárek ukázal cestu ven. Tuto verzi uvedl Bilbo i ve svých pamětech a zdá se, že ji sám nikdy nezměnil, ani po Elrondově Radě. V původní Červené knize zjevně zůstala, stejně jako v několika opisech a výtazích. Mnoho opisů však obsahuje pravdivou verzi (jako alternativu), a ta pochází nepochybně z poznámek Froda nebo Samvěda, kteří oba znali pravdu, ačkoli zřejmě nechtěli škrtat nic, co napsal starý hobit sám.

Gandalf ovšem Bilbově první verzi nevěřil od chvíle, kdy ji slyšel, a prsten ho nepřestal velice zajímat. Nakonec z Bilba pravdivý příběh vytáhl po dlouhém vyptávání, jež na čas zkalilo jejich přátelství; zdálo se však, že čaroděj pokládá pravdu za důležitou. Ačkoli to Bilbovi neřekl, pokládal také za důležité a znepokojivé to, že milý hobit zcela proti svým zvyklostem neřekl pravdu hned. Myšlenka „dárku“ ovšem nebyla pouhý hobití výmysl. Jak Bilbo přiznal, vnuklo mu ji Glumovo mumlání, které zaslechl; Glum přece opakovaně nazýval prsten svým „dáreškem k naroženinám“. To připadalo Gandalfovi také zvláštní a podezřelé, ale pravdu v tom ohledu nevypátral ještě mnoho let, jak poznáme ze stránek této knihy.

O Bilbových pozdějších dobrodružstvích se zde není třeba rozepisovat. S pomocí prstenu unikl skřetím strážím u brány a znovu nalezl své společníky. Použil prsten na své výpravě mnohokrát, hlavně k pomoci přátelům; dokud to ale šlo, tajil jej před nimi. Po návratu domů o něm víckrát s nikým nemluvil, s výjimkou Gandalfa a Froda; nikdo jiný v Kraji nevěděl o jeho existenci, jak alespoň věřil. Frodo byl jediný, komu ukázal vyprávění o své cestě, které sepisoval.

Svůj meč Žihadlo pověsil Bilbo nad krb a své báječné kroužkové brnění, dar trpaslíků z dračího pokladu, zapůjčil muzeu, totiž Domu pamětin ve Velké Kopanině. Ale v zásuvce doma ve Dně pytle choval starý plášť s kapucí, který nosil na cestách; prsten, zajištěný jemným řetízkem, zůstával v jeho kapse.

Vrátil se domů do Dna pytle 22. června ve svém dvaapadesátém roce (1342 k. l.) a v Kraji se nic zvláštního neudálo, dokud pan Pytlík nezačal připravovat oslavu svých sto jedenáctých narozenin (1401 k. l.). V tomto okamžiku začíná naše vyprávění.

Poznámka o krajových letopisech

Úloha, kterou hobiti na konci Třetího věku sehráli ve velkých událostech, jež vedly k začlenění Kraje do Obnoveného království, probudila v nich obecnější zájem o vlastní historii a mnohé domácí tradice, jež byly do té doby převážně ústní, byly shromážděny a zapsány. Větší rodiny se také zajímaly o události v celém Království a mnozí jejich příslušníci studovali jeho starou historii a pověsti. Koncem prvního století Čtvrtého věku se v Kraji nacházelo již několik knihoven, jež obsahovaly spoustu historických knih a záznamů.

Největší z těchto sbírek byly pravděpodobně v Podvěží, ve Velkých Pelouších a v Brandově. Naše vylíčení konce Třetího věku je převzato zejména z Červené knihy Západní marky. Tento nejdůležitější pramen pro historii Války o Prsten získal svůj název tím, že byl dlouho uložen v Podvěží, domově Hezounků, hejtmanů Západní marky.[3] Byl to původně Bilbův soukromý deník, který s sebou Bilbo odnesl do Roklinky. Frodo jej přinesl zpět do Kraje spolu s mnoha volnými listy poznámek a během let 1420–1 k. l. téměř zaplnil jeho stránky líčením Války. K němu byly připojeny a spolu s ním pravděpodobně v jednom červeném pouzdře uchovány tři velké svazky vázané v kůži, jež dal Bilbo synovci na rozloučenou. K těmto čtyřem svazkům byl v Západní marce dodán pátý, obsahující komentáře, genealogie a různou jinou látku týkající se hobitích členů Společenstva.

Původní Červená kniha se nedochovala, bylo však pořízeno mnoho opisů, především z prvního svazku, pro potřeby potomstva dětí Pána Samvěda. Nejdůležitější opis však měl jinou historii. Byl přechováván ve Velkých Pelouších, ale napsán byl v Gondoru na žádost Peregrinova pravnuka a dokončen roku 1592 k. l. (172 Č. v.). Jeho jižní pisatel připojil poznámku: Findegil, královský písař, dokončil tuto práci v roce 172 IV. Je to do všech detailů přesný opis Vladykovy knihy z Minas Tirith. Tato kniha je opisem Červené knihy Periannath, pořízeným na žádost krále Elessara, a byla mu donesena vladykou Peregrinem, když v roce 64 IV odešel dožít do Gondoru.

Vladykova kniha byla tedy prvním opisem Červené knihy a obsahovala mnohé, co bylo později vypuštěno nebo ztraceno. V Minas Tirith k ní bylo připojeno mnoho poznámek a oprav, zejména ve slovech, jménech a citátech z elfích jazyků; byla též doplněna o zkrácené verze těch částí „Příběhu Aragorna a Arwen“, které nejsou zahrnuty v líčení Války. Celý příběh údajně zapsal Barahir, syn Správce Faramira, nějaký čas po odchodu krále. Hlavní důležitost Findegilova opisu však spočívá v tom, že jako jediný obsahuje celé Bilbovy „Překlady z elfštiny“. Ukázalo se, že tyto tři svazky byly velmi umným a učeným dílem, při jehož tvoření využíval mezi roky 1403 a 1418 všech dostupných zdrojů informací v Roklince, jak živých, tak dokumentárních. Protože z nich však Frodo použil jen velmi málo a protože se cele věnují Starým časům, dále zde o nich nebude řeč.

Jelikož se Smělmír a Peregrin stali hlavami svých velkých rodin a zároveň udržovali osobní svazky s Rohanem a Gondorem, knihovny v Rádohrabech a Bralově Městci obsahovaly mnohé, co se neobjevilo v Červené knize. V Brandově bylo mnoho prací pojednávajících o Eriadoru a dějinách Rohanu. Některé z nich složil nebo započal Smělmír sám, ačkoli v Kraji byl připomínán především pro svůj „Rostlinopis Kraje“ a pro své „Počítání let“, v němž rozebíral vztahy kalendářů Kraje a Hůrky k rohanskému, gondorskému a roklinskému. Napsal také krátké pojednání „O starých slovech a jménech v Kraji“, kde projevil zvláštní zájem o objevování spřízněnosti s jazykem Rohirů u takových krajových slov jako pamětina a u starých prvků v místních jménech.

Ve Velkých Pelouších byly knihy méně zajímavé pro Krajany, ačkoli důležitější pro obecné dějiny. Žádnou z nich nenapsal Peregrin, ale on i jeho následovníci shromáždili mnoho rukopisů napsaných gondorskými písaři: především opisy nebo výtahy z historií či legend vztahujících se k Elendilovi a jeho dědicům. Jedině zde v Kraji se nalezly rozsáhlé materiály pro historii Númenoru a Sauronova vzestupu. Právě ve Velkých Pelouších byl zřejmě s pomocí materiálu sebraného Smělmírem sestaven „Letopis“[4]. Ačkoliv uváděná data jsou často dohadem, zvláště u Druhého věku, zasluhují pozornosti. Je pravděpodobné, že Smělmír získal pomoc a informace z Roklinky, kterou navštívil více než jednou. Tam, ač Elrond již odešel, ještě dlouho zůstali jeho synové a s nimi někteří Vznešení elfové. Říká se, že tam po odchodu Galadriel přesídlil Celeborn, ale není zpráv o tom, kdy sám nakonec vyhledal Šedé přístavy a s ním odešla poslední živoucí památka na Staré časy ve Středozemi.

KNIHA PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

DLOUHO OČEKÁVANÝ

DÝCHÁNEK

Když pan Bilbo Pytlík ze Dna pytle oznámil, že brzy hodlá oslavit své sto jedenácté narozeniny obzvláště velkolepým večírkem, nastala v Hobitíně spousta řečí a vzrušení.

Bilbo byl velmi bohatý a velmi zvláštní a Kraj nad ním žasl už šedesát let, od jeho podivného zmizení a nečekaného návratu. Bohatství, které si přivezl z cest, se už stalo místní legendou a obecně se věřilo, ať staří říkali, co chtěli, že Kopec pod Dnem pytle je plný chodeb nacpaných poklady. A kdyby tohle nestačilo k proslulosti, bylo se co divit jeho trvající zdatnosti. Čas plynul, ale zdálo se, že na pana Pytlíka vůbec nepůsobí. V devadesáti letech byl skoro stejný jako v padesáti. V devětadevadesáti o něm začali mluvit jako o „zachovalém“, ale „nezměněný“ by bývalo přesnější. Někteří vrtěli hlavou a mysleli si, že je to příliš mnoho blaha najednou; zdálo se nespravedlivé, aby se někdo podle všeho těšil věčnému mládí a zároveň údajně nevyčerpatelnému bohatství.

„Za to se bude muset zaplatit,“ říkali. „To není přirozené a koukají z toho nepříjemnosti!“

Ale nepříjemnosti zatím nepřicházely, a protože pan Pytlík s penězi zacházel velkoryse, většina lidí mu byla vcelku ochotna odpustit jeho podivnůstky i jeho štěstí. Udržoval dobré vztahy s příbuznými (samozřejmě kromě Pytlíků ze Sáčkova) a měl mnoho oddaných ctitelů mezi hobity z chudých a bezvýznamných rodin. Neměl však žádné blízké přátele, dokud nezačali dorůstat někteří jeho mladší synovci.

Nejstarší z nich a Bilbův oblíbenec byl mladý Frodo Pytlík. Když bylo Bilbovi devětadevadesát, adoptoval Froda jako dědice, přivedl ho do Dna pytle a naděje Pytlíků ze Sáčkova nadobro ztroskotaly. Bilbo a Frodo měli náhodou narozeniny v jeden den, 22. září. „Pojď radši bydlet ke mně, Frodíku,“ řekl jednoho dne Bilbo, „a můžeme slavit narozeniny v pohodlí spolu.“ Tou dobou byl Frodo pouhá dvacítka, jak nazývali hobiti nezodpovědný věk mezi dětstvím a plnoletostí, dosahovanou ve třiatřiceti.

Uplynulo dalších dvanáct let. Pytlíkové každoročně pořádali velmi veselé oslavy narozenin ve Dně pytle, ale bylo zřejmé, že na letošní podzim se plánuje něco úplně výjimečného. Bilbo se měl dožít stojedenáctin, 111, dosti zvláštního čísla a na hobita velmi úctyhodného věku (Starý Bral sám se dožil jen 130), a Frodovi mělo být třiatřicet, 33, číslo důležité: den jeho plnoletosti.

V Hobitíně a v Povodí začaly pracovat jazyky a pověst o nadcházející události se rozešla celým Krajem. Osudy a povaha pana Bilba Pytlíka se opět staly středem pozornosti a staří náhle zjistili, že jejich vzpomínky jsou velmi žádané.

Nikdo neměl pozornější posluchače než starý Pecka Křepelka, běžně známý jako Kmotr. Vykládal „U břečťanu“, v malé hospůdce v ulici U vody, a mluvil s patřičnou autoritou, protože o zahradu Dna pytle pečoval čtyřicet let a předtím v tom pomáhal starému Vrtalovi. Teď, když na něho šlo stáří a tuhly mu klouby, práci vykonával většinou jeho nejmladší syn Sam Křepelka. Otec i syn byli s Bilbem a Frodem ve velice přátelském poměru. Bydleli na samotném Kopci, v Pytlové ulici číslo 3, hned pod Dnem pytle.

„Pan Bilbo, to je moc milej a slušnej lepší hobit, to říkám odjakživa,“ prohlašoval Kmotr. Naprosto pravdivě, protože Bilbo k němu byl velice zdvořilý, říkal mu „Mistře Peckoslave“ a stále se s ním radil o pěstování zeleniny – ve věci „kořínků“, zvláště brambor, byl Kmotr všemi (sebe nevyjímaje) uznávaným znalcem v celém okolí.

„Ale co ten Frodo, co u něho bydlí?“ zeptal se starý Nouna z Povodí. „Jmenuje se Pytlík, ale je víc než napůl Brandorád. Nechápu, proč potřebuje nějaký Pytlík z Hobitína chodit pro nevěstu až do Rádovska, kde jsou lidi tak divní.“

„A není divu, že jsou divní,“ prohodil Taťka Dvounožka (Kmotrův soused), „když bydlej na nesprávný straně Brandyvíny, u samýho Starýho hvozdu. To je zlý temný místo, jestli je jen půlka pravdy na tom, co se povídá.“

„Máš pravdu, dědo,“ řekl Kmotr. „Ne že by Brandorádi z Rádovska žili zrovna ve Starým hvozdě, ale je to divná ráce, se mi zdá. Vyvádějí s lodičkama na tý velký řece – to není přirozený. Není divu, že to špatně končívá, to vám povím. Ale pan Frodo je tak příjemnej mladej hobit, že byste pohledali. Moc podobnej panu Bilbovi, a nejenom obličejem. Konečně jeho táta byl Pytlík. Slušnej, spořádanej hobit, pan Drogo Pytlík; nikdy se o něm nemluvilo, dokud se neutopil.“

„On se utopil?“ ozvalo se několik hlasů. Slyšeli už tuhle i jiné, temnější pověsti dřív, jak jinak, ale hobiti jsou posedlí rodinnými historiemi a byli ochotni poslechnout si ji znovu.

„No, říká se to,“ pravil Kmotr. „Víte, pan Drogo si vzal nebožku slečnu Primuli Brandorádovou. Byla první sestřenice našeho pana Bilba z matčiny strany (její maminka byla nejmladší dcera Starého Brala) a pan Drogo byl jeho druhý bratranec. Takže pan Frodo je jeho první i druhý bratranec, vlastně o jedno koleno dál, však mi rozumíte. A pan Drogo byl zrovna na Brandově u svého tchána, starého pana Hrdomíra, jako po svatbě mockrát, protože rád papal a starej Hrdomír hostil náramně štědře; šel na lodičky na Brandyvínu a utopil se i s manželkou. To byl chudáček pan Frodo ještě děcko, víte.“

„Slyšel jsem, že jeli na vodu po večeři při měsíčku,“ poznamenal starý Nouna, „a že se lodička potopila pod váhou pana Droga.“

„A já slyšel, že ho strčila do vody ona a on ji stáhnul za sebou,“ dodal Pískař, hobitínský mlynář.

„Neměl bys poslouchat všecko, co slyšíš, Pískaři,“ řekl Kmotr, který neměl mlynáře v lásce. „Nač mluvit o strkání a tahání. Lodičky jsou dost zrádný i pro toho, kdo se ani nezavrtí, a není potřeba hledat další příčiny neštěstí. Ať je to jak chce: pan Frodo zůstal jako siroteček ztracenej, abych tak řek, mezi těma divnejma Rádovskejma a v Brandově ho vychovávali kdovíjak. Podle všech zpráv je to tam úplná králíkárna. Starej pan Hrdomír tam měl vždycky aspoň stovku příbuznejch. Pan Bilbo nikdy neudělal milosrdnější skutek, než když si hocha přived mezi slušný lidi.

Ale pro Pytlíkovy ze Sáčkova to musela bejt pořádná rána. Mysleli, že dostanou Dno pytle, hned když pan Bilbo odešel a myslelo se, že je po něm. A vtom se vrátí a vypakuje je a žije si a žije a nevypadá ani o den starší; Pámbu požehnej! A najednou si přivede dědice a nechá sepsat řádně všecky papíry. Pytlíkovi ze Sáčkova v životě neuviděj Dno pytle zevnitř, aspoň doufám.“

„Slyšel jsem, že je tam poschovávaná pěkná hromádka peněz,“ řekl neznámý obchodní cestující z Velké Kopaniny, ze Západní čtvrtky. „Podle toho, co jsem slyšel, je celej vršek Kopce plnej chodeb nacpanejch bednama zlata a stříbra a taky drahýho kamení.“

„Tak to jste musel slyšet víc, než já můžu potvrdit,“ odpověděl Kmotr. „O drahým kamení nevím nic. Pan Bilbo nešetří penězma a zdá se, že jich nemá nedostatek, ale o žádnejch chodbách nevím. Viděl jsem pana Bilba, když se vracel, bude to nějakejch šedesát let. To jsem byl kluk. Nebyl jsem dlouho v učení u starýho Vrtala (byl to bratranec mýho táty), ale měl mě s sebou u Dna pytle, abych mu pomáhal zahánět lidi z trávníku a ze zahrady během dražby. A uprostřed všeho najednou přichází Kopcem pan Bilbo s poníkem a velikánskejma pytlema a pár bedničkama. Nepochybuju, že byly všecky plný pokladů, který nasbíral v cizích zemích, kde prej sou hory celý ze zlata, jenže aby se tím plnily chodby, tolik toho zase nebylo. Ale můj kluk Sam o tom bude vědět víc. Je ve Dně pytle v jednom kuse. Je celej divej po pohádkách o starejch časech a poslouchá všecky povídačky pana Bilba. Pan Bilbo ho naučil i číst a psát – nic zlýho tím ovšem nemyslel a doufám, že z toho nic zlýho nevzejde.

,Depak elfové a draci. Nám dvěma líp svědčí zelí a brambory. Nepleť se do věcí lepších lidí, nebo skončíš v moc velký šlamastyce,‘ povídám mu. A moh bych to říct i jinejm,“ dodal s pohledem na neznámého a mlynáře.

Kmotr však posluchače nepřesvědčil. Pověst o Bilbově bohatství byla už příliš zakořeněná v představách mladší generace hobitů.

„Ale však on k tomu, co si přivez prvně, asi přidával,“ přel se mlynář, vyjadřuje obecné mínění. „Často bejvá pryč z domu. A podívejte se na ty pronárody, co sem za ním choděj: trpaslíci o půlnoci a ten starej kouzelník Gandalf a tak. Říkejte si, co chcete, Kmotře, ale Dno pytle je divný místo a lidi ještě divnější.“

„A vy si můžete říkat, co vy chcete, o věcech, kterejm nerozumíte o nic víc než námořnictví, pane Pískař,“ odsekl Kmotr, a mlynář mu byl ještě protivnější než jindy. „Jestli ti jsou divný, tak bychom tady užili divnosti trochu víc. Jsou lidi, a ne moc daleko odtud, který by kamaráda nepozvali na skleničku, kdyby bydleli v díře se zlatejma stěnama. Ale ve Dně pytle se dělají věci pořádně. Náš Sam říká, že na oslavu bude pozvanej každej a že budou dárky, povídám dárky, pro každýho, a zrovna tenhle měsíc.“

Ten měsíc byl září, tak krásné, jak jen srdce ráčí. Za den dva se rozšířila pověst (asi od vševědoucího Sama), že se bude konat ohňostroj – a navíc ohňostroj, jaký v Kraji neviděli málem sto let, přinejmenším, co umřel Starý Bral.

Dny míjely a Den se blížil. Jednoho večera vjel do Hobitína podivný vůz naložený podivnými balíčky a drkotal do Kopce ke Dnu pytle. Poplašení hobiti vykukovali z osvětlených dveří a civěli na něj. Řídil jej nějaký cizokrajný pronárod, který si prozpěvoval divné písničky: trpaslíci s dlouhými bradami a staženými kapucemi. Pár jich zůstalo ve Dně pytle. Koncem druhého zářijového týdne projel za bílého dne Povodím vozík směrem od Brandyvínského mostu. Řídil jej osamělý starý muž ve vysokém modrém špičatém klobouku, dlouhém šedém plášti a se stříbřitou šálou. Měl dlouhé bílé vousy a huňaté obočí, které mu trčelo až přes okraj klobouku. Hobíťata utíkala přes celý Hobitín a až nahoru na Kopec za vozíkem. Byl naložený petardami, jak správně uhodli. U Bilbových dveří začal stařec skládat: byly to veliké balíky raket všeho druhu a tvarů, každá s nálepkou nesoucí velké Ga elfí runu.

To byla ovšem Gandalfova značka a starý muž byl Gandalf, čaroděj, jehož sláva v Kraji se zakládala především na jeho obratnosti s ohněm, kouřem a světly. Jeho skutečná práce byla mnohem těžší a nebezpečnější, ale o tom Krajané nevěděli nic. Pro ně byl prostě jednou z „atrakcí“ na oslavě. Odtud vzrušení hobíťat. „G jako Grand!“ křičely děti a stařec se usmíval. Znaly ho od vidění, ačkoli se v Hobitíně objevoval jen občas a nikdy se dlouho nezdržel, ale ani ony, ani nikdo jiný kromě nejstarších dospělých neviděl žádný jeho ohňostroj – patřily už legendární minulosti.

Když stařec s pomocí Bilba a několika trpaslíků vyložil, co bylo potřeba, Bilbo rozdal pár penízků, ale k lítosti diváků ani raketku, ani dělbuch.

„Běžte!“ řekl Gandalf. „Uvidíte toho až až, ale v pravý čas.“ Pak zmizel vevnitř s Bilbem a dveře se zavřely. Mladí hobiti zírali ještě chvíli marně na dveře a pak odešli s pocitem, že se dne oslavy asi nedočkají.

Ve Dně pytle seděli Bilbo a Gandalf u otevřeného okna pokojíku s výhledem na západ do zahrady. Pozdní odpoledne bylo jasné a pokojné. Květiny žhnuly rudě a zlatě: hledíky, slunečnice a řeřichy se plazily po drnových stěnách a nahlížely do okrouhlých oken.

„Vy máte ale jasnou zahradu,“ poznamenal Gandalf.

„Ano,“ přikývl Bilbo. „Mám ji opravdu moc rád a starý dobrý Kraj taky; ale myslím, že potřebuji dovolenou.“

„Takže chcete provést svůj plán?“

„Chci. Rozhodl jsem se už před několika měsíci a nerozmyslel jsem si to.“

„Tak dobře. Už o tom nebudeme mluvit. Držte se svého plánu – ale celého svého plánu – a doufám, že se obrátí k dobrému jak pro vás, tak pro nás pro všechny.“

„Také doufám. Rozhodně se míním ve čtvrtek dobře pobavit a provést svůj žertík.“

„Rád bych věděl, kdo se bude smát,“ potřásl Gandalf hlavou.

„Uvidíme,“ řekl Bilbo.

Příštího dne zarachotily Kopcem další vozy a ještě další. Mohlo to sice vyvolat stížnosti ze strany „místního obchodu“, ale během týdne se začaly ze Dna pytle valit objednávky na všechny druhy potravin, užitkového a přepychového zboží, jaké se jen dalo sehnat v Hobitíně, Povodí a celém okolí. Lidí se zmocnilo nadšení; začali odškrtávat dny v kalendáři a horlivě vyhlížet listonoše s pozvánkou.

Zanedlouho začaly pozvánky pršet a hobitínský poštovní úřad byl zahlcen a povodský se topil a byli povoláni listonoši dobrovolníci. Proudili nepřetržitě do Kopce se stovkami zdvořilých obměn na Děkuji, určitě přijdu.

Na vratech Dna pytle se objevila cedule VSTUP POVOLEN JEN VE SPOJITOSTI S OSLAVOU. I ti, kdo měli nebo předstírali, že mají co činit s oslavou, zřídka pronikli dovnitř. Bilbo měl práci: psal pozvánky, odškrtával odpovědi, balil dárky a konal jisté soukromé přípravy. Od Gandalfova příjezdu se neukázal.

Jednoho dne se hobiti probudili a spatřili velkou louku jižně od Bilbových dveří pokrytou lany a tyčemi na stavbu stanů a pavilónů. V břehu vedoucím k silnici byl proražen vchod se širokými schody a bělostnou brankou. Tři hobití rodiny z Pytlové ulice u louky jevily ohromný zájem a ostatní jim záviděli. Starý Kmotr Křepelka už ani nepředstíral práci na zahradě.

Začaly se vztyčovat stany. Byl tam jeden zvlášť veliký pavilón, tak velký, že strom, který na louce rostl, se v něm schoval a stál pyšně na jednom konci, v čele hlavního stolu. Na každé větvi visela lucernička. Ještě slibnější (pro hobití hlavy) byla obrovská kuchyně pod širým nebem v severním rohu louky. Ze všech hospůdek a hospod v širém okolí dorazili kuchaři a připojili se k trpaslíkům a jiným pronárodům ubytovaným ve Dně pytle. Vzrušení vrcholilo.

Pak se zatáhlo. To bylo ve středu, den před oslavou. Zavládla úzkost. Potom se konečně rozbřeskl čtvrtek 22. září. Slunce vstalo, mraky zmizely, vlajky zavlály a zábava začala.

Bilbo to nazval Oslava, ale ve skutečnosti to byla směsice nejrůznějších zábav. Prakticky všichni z okolí byli pozváni. Pár jich bylo omylem přehlédnuto, ale protože přišli stejně, nic se nestalo. Byla pozvána i spousta lidí z jiných částí Kraje a několik jich přišlo i přes hranice. Bilbo vítal hosty (a další příchozí) u nové bílé branky osobně. Rozdával dárky kdekomu – byli i tací, kteří zadem vyšli a dostavili se ke dveřím znovu. Hobiti totiž dávali o narozeninách dárky druhým. Zpravidla ne tak drahé a ne tak štědře jako při této příležitosti, ale stejně to nebyl špatný zvyk. V Hobitíně a Povodí měl vlastně každý den někdo narozeniny, takže každý hobit z okolí měl naději aspoň na jeden dárek týdně. Ale nikdy se jich nepřesytili.

Při této příležitosti byly dárky neobyčejně pěkné. Hobití děti byly tak vzrušené, že na chvíli málem zapomněly na jídlo. Byly tam hračky, jaké dosud neviděly, všechny krásné a některé kouzelné. Však jich byla spousta objednána už před rokem a dorazila až od Hory a z Dolu a byla to pravá trpasličí práce.

Když byl každý host přivítán a konečně vevnitř, zpívalo se, tančilo, hrála se hudba i hry a samozřejmě se jedlo a pilo. Byla stanovena tři jídla: oběd, svačina a večeře. Ale oběd a svačina se poznaly hlavně podle toho, že v tu dobu si hosté sedli všichni a jedli společně. V ostatním čase pouze všude jedly a pily spousty lidí nepřetržitě od jedenácti do půl sedmé, kdy začínal ohňostroj.

Ohňostroj byla Gandalfova záležitost: nejenže rakety přivezl, ale také je navrhl a vyrobil a zvláštní efekty, sestavy a sady raket vysílal sám. Štědře však rozdával prskavky, kapsle, dělbuchy, pochodně, trpasličí svíce, elfí fontány, skřetí štěky a hromobití. Všechny byly skvělé. Čím byl Gandalf starší, tím byl lepší.

Některé rakety byly jako hejna jiskřivých ptáků, kteří sladce zpívali. Bylo vidět zelené stromy s kmeny z temného dýmu: jejich listí se rozvilo, jako když v jednom okamžiku propukne jaro, a ze svítících větví padaly na užaslé hobity žhnoucí květy se sladkou vůní a rozplývaly se těsně předtím, než se dotkly jejich vzhůru obrácených tváří. Fontány motýlů se třpytivě rozlétaly mezi stromy, tryskaly sloupy ohňů, které se v letu měnily v orly, plující lodi nebo hejno táhnoucích labutí, strhla se červená bouře a žlutý lijavec, les stříbrných kopí vyletěl do vzduchu s rykem vojska, které se žene do boje, a padl zpět do vody, jako když syčí stovky žhavých hadů. A pak přišlo poslední překvapení na Bilbovu počest, které hobity pořádně vylekalo, jak měl konečně Gandalf v úmyslu. Světlo zhaslo. Vystoupil oblak dýmu. Začal se podobat daleké hoře a její vrcholek začal řeřavět. Hora vyplivla zelené a rudé plameny. A vtom vyletěl rudozlatý drak – ne v životní velikosti, ale vypadal strašně jako živý –, oheň mu šlehal z tlamy, oči se hrozivě poulily; zaburácelo to a drak třikrát přeletěl nad hlavami davu. Všichni se přikrčili a někteří rovnou padli na obličej. Drak přefuněl kolem jako rychlovlak, udělal salto a s ohlušujícím třeskem pukl nad Povodím.

„To je znamení k večeři!“ pravil Bilbo. Úzkost a strach se rozplynuly a padlí hobiti vyskočili. Všechny čekala báječná večeře; totiž všechny kromě těch, kteří byli pozváni na zvláštní rodinnou večeři. Ta se konala ve velkém pavilónu se stromem. Pozvánky byly omezeny na dvanáct tuctů (počet nazývaný hobity také veletucet, ačkoli se nehodilo užívat toho pojmu o lidech) a hosté byli vybráni ze všech rodin, s nimiž byli Bilbo a Frodo spřízněni, s několika nespřízněnými přáteli (jako Gandalf) navrch. Byla tam s dovolením rodičů i spousta mladých hobitů; hobiti totiž nezakazovali dětem zůstat déle vzhůru, zvláště když byla naděje, že dostanou zadarmo najíst. Odchovat mladé hobity stálo nějaké ohánění.

Byla tam spousta Pytlíků a Bulíků a také hodně Bralů a Brandorádů; byli tam různí Ponravové (příbuzní Bilbovy babičky) a různí Cvalíkové (spříznění s jeho dědečkem Bralem) a výběr Pelíšků, Bulvů, Kšandičků, Jezevců, Dobráčků, Troubilů a Hrdonožků. Někteří byli s Bilbem spřízněni jen velmi vzdáleně a někteří snad nikdy nebyli v Hobitíně, protože žili ve vzdálených končinách Kraje. Pytlíkovi ze Sáčkova nebyli opomenuti. Oto a jeho choť Lobelie byli přítomni. Neměli rádi Bilba a Froda nenáviděli, ale pozvánka, psaná zlatým inkoustem, byla tak velkolepá, že pokládali za nemožné odmítnout. Kromě toho se jejich bratranec Bilbo Pytlík už drahně let zabýval kuchařským uměním a jeho stůl byl vyhlášený.

Všech sto čtyřiačtyřicet hostí očekávalo příjemnou hostinu, ačkoli se dost děsili proslovu hostitele po večeři (nevyhnutelného bodu programu). Míval sklon zatahovat do řeči úryvky čehosi, čemu říkal poezie, a občas, po nějaké skleničce, dělal narážky na ztřeštěná dobrodružství své tajemné pouti. Hosté nebyli zklamáni: čekala je velmi příjemná hostina, vlastně poutavá zábava, vydatná, hojná, rozmanitá a dlouhá. V následujícím týdnu poklesl nákup potravin v širém okolí málem na nulu, ale protože Bilbovo pohoštění odčerpalo zásoby většiny obchodníků, sklípků a skladišť v okruhu mnoha mil, nijak to nevadilo.

Když dojedli (skoro), přišel Proslov. Většina přítomných byla teď ovšem ve snášenlivém rozpoložení, v oné blažené fázi, kterou nazývali „docpávání“. Usrkávali oblíbené nápoje, uždibovali oblíbené lahůdky a zapomínali na své obavy. Byli připraveni vyslechnout cokoli a jásat po každé větě.

„Moji milí,“ začal Bilbo, když se postavil. „Slyšte! Slyšte!“ volali a opakovali to tak, jako by se jim ani nechtělo uposlechnout vlastní výzvy. Bilbo vstal a vylezl na židličku pod rozsvíceným stromem. Světlo lucerniček padalo na jeho usměvavou tvář; na vyšívané vestě svítily zlaté knoflíky. Každý ho mohl vidět, jak stojí, jednou rukou kyne, druhou schovává v kapse kalhot.

„Drazí Pytlíci a Bulíci,“ začal opět, „mí drazí Bralové a Brandorádi, Ponravové a Cvalíkové a Pelíškové a Troubilové a Bulvové a Kšandičkové, Jezevci a Hrdonožky.“ „HrdoNOŽKOVÉ!“ vykřikl obstarší hobit ze zadní části pavilónu. Jeho jméno bylo samozřejmě Hrdonožka, a zaslouženě; nohy měl veliké, neobyčejně chlupaté a obě na stole.

„Hrdonožky,“ opakoval Bilbo. „Také mí dobří Pytlíkové ze Sáčkova, které konečně zase vítám ve Dně pytle. Dnes mám sto jedenácté narozeniny: je mi dnes sto jedenáct!“

„Hurá! Hurá! Buď dlouho zdráv!“ vykřikovali a radostně bušili do stolů. Bilbo se činil výborně. Takovou řeč měli rádi: stručnou a po lopatě.

„Doufám, že se bavíte stejně dobře jako já.“ Ohlušující jásot. Výkřiky „Ano“ (a „Ne“). Zvuky trumpetek a rohů, píšťalek a flétniček a jiných hudebních nástrojů. Jak jsme říkali, byla tam hojnost mladých hobitů. Vyletěla spousta hracích petard. Většina měla na sobě značku DOL, což převážné části hobitů nic neříkalo, ale všichni se shodovali na tom, že jsou to báječné vynálezy. Obsahovaly hudební nástroje, maličké, ale dokonale vyrobené, které měly čarovný zvuk. V jednom koutě se dokonce nějací Bralové a Brandorádi domnívali, že strýček Bilbo skončil (protože zjevně řekl všechno, co bylo třeba), dali dohromady malý orchestr a spustili veselou taneční notu. Pan Everard Bral a slečna Komonice Brandorádová vyskočili na stůl se zvonečky v rukou a začali tancovat třasák: hezký tanec, ale značně bujarý.

Bilbo však neskončil. Vytrhl nějakému mladíčkovi vedle roh a třikrát hlučně zatroubil. Hluk potichl. „Nezdržím vás dlouho,“ volal. Jásot celé sešlosti. „Svolal jsem vás s jistým záměrem.“ Něco ve způsobu, jakým to vyslovil, zapůsobilo. Nastalo téměř ticho a jeden dva Bralové nastražili uši.

„Vlastně s trojím záměrem! Nejprve, abych vám řekl, že vás mám všechny ohromně rád a sto jedenáct let je moc málo na život s takovými skvělými a obdivuhodnými hobity.“ Obrovský souhlasný řev.

„Neznám vás ani polovinu tak, jak bych rád, a ani polovinu vás nemám rád tak, jak si zasloužíte.“ To bylo nečekané a poněkud složité. Ozval se roztroušený potlesk, ale většina se to pokoušela rozmotat a zjistit, jestli to byla poklona.

„Za druhé, abych oslavil své narozeniny.“ Další jásot. „Měl bych říci NAŠE narozeniny. Protože jsou to samozřejmě i narozeniny mého synovce a dědice Froda. Dnes dospívá k plnoletosti a ujímá se svého dědictví.“ Pár zběžných tlesknutí starších a pár hlučných výkřiků „Frodo! Frodo! Náš starej Frodo!“ ze strany mladších. Pytlíkovi ze Sáčkova se zamračili a dumali, co znamená „ujímá se svého dědictví“.

„Dohromady je nám sto čtyřiačtyřicet. Váš počet jsme zvolili, aby se shodoval s tímhle pozoruhodným součtem. Jeden veletucet, mohu-li použít toho výrazu.“ Žádný jásot. Tohle bylo směšné. Mnozí hosté, a zvláště Pytlíkovi ze Sáčkova, byli uražení; měli pocit, že je pozvali jen na doplnění počtu, jako zboží v balíku. „Jeden veletucet, to určitě. Jak sprosté!“

„Je to také, když mi dovolíte vzpomenout na starou historii, výročí mého příjezdu na sudu do Esgarotu na Dlouhém jezeře, ačkoli tenkrát mi uniklo, že mám vlastně narozeniny. Bylo mi pouhých jedenapadesát a narozeniny mi nepřipadaly tak důležité. Hostina byla ovšem skvělá, ačkoli jsem měl toho času hroznou rýmu a mohl jsem říci jenom Děguju báb bocgrát. Teď to opakuji přesněji: děkuju vám mockrát, že jste přišli na mou malou oslavu.“ Zaryté ticho. Všichni se obávali, že vzápětí hrozí písnička nebo básnička, a začínali se nudit. Proč nepřestane mluvit a nenechá je, aby mu připili na zdraví? Ale Bilbo nezpíval ani nerecitoval. Na okamžik se odmlčel.

„Za třetí a poslední,“ pronesl, „chci učinit PROHLÁŠENÍ.“

Poslední slovo řekl tak hlasitě, že se každý narovnal, pokud ještě mohl. „S lítostí oznamuji, že – ačkoli, jak jsem říkal, sto jedenáct let mezi vámi je příliš málo – tohle je KONEC. Jdu. Odcházím. TEĎ. SBOHEM!“

Sestoupil dolů a zmizel. Oslnivě se zablesklo a všichni hosté zamrkali. Když otevřeli oči, Bilbo nebyl nikde k vidění. Sto čtyřiačtyřicet ohromených hobitů se opřelo o židle. Starý Odo Hrdonožka sundal nohy ze stolu a dupl. Pak bylo mrtvé ticho, až najednou, po několika nadechnutích, začali všichni Pytlíci, Bulíci, Bralové, Brandorádi, Ponravové, Cvalíci, Pelíškové, Bulvové, Kšandičkové, Jezevci, Dobráčkové, Troubilové a Hrdonožkové mluvit naráz.

Všeobecně se shodli, že to byl velmi nevkusný žert a že bude třeba dalšího jídla a pití, aby se hosté vyléčili z úžasu a rozhořčení. „Je blázen. Vždycky jsem to povídal,“ bylo asi nejrozšířenější prohlášení. Dokonce i Bralové (s několika výjimkami) pokládali Bilbovo chování za nemožné. V tu chvíli měla většina za samozřejmé, že jeho zmizení je jen směšná skopičina.

Ale starý Rory Brandorád si tím nebyl tak jistý. Stáří ani obrovská večeře mu nezatemnily mozek a pravil k snaše Esmeraldě: „V tom je něco nekalého, drahoušku. Myslím, že se bláznivý Pytlík zas vydal na cesty. Blázen stará. Ale co se budeme starat. Jídlo s sebou neodnesl.“ Hlasitě zavolal na Froda, aby nechal zase kolovat víno.

Frodo byl jediný z přítomných, kdo neříkal nic. Chvíli seděl mlčky u Bilbovy prázdné židle a nevšímal si poznámek a otázek. Žert se mu samozřejmě líbil, ačkoli o něm věděl předem. Těžko se bránil smíchu, když viděl rozhořčený údiv ostatních. Ale zároveň byl hluboce pohnut; uvědomil si najednou, jak má starého hobita rád. Většina hostí jedla a pila a rozebírala dřívější i nynější podivnůstky Bilba Pytlíka, ale Pytlíkovi ze Sáčkova rozhněvaně odešli. Frodo neměl na pokračující oslavy chuť. Dal příkaz, aby přinesli další víno; pak vstal, vypil vlastní sklenici na Bilbovo zdraví a vyklouzl z pavilónu.

Pokud jde o Bilba Pytlíka, už během proslovu se dotýkal zlatého prstenu v kapse: svého kouzelného prstenu, který tolik let tajil. Když sestupoval ze židle, navlékl jej na prst a víckrát ho žádný hobit v Hobitíně nespatřil.

Rychle kráčel zpět ke své noře a s úsměvem se na chviličku zaposlouchal do halasu v pavilónu a hluku radovánek na jiných částech louky. Pak vstoupil. Svlékl si slavnostní oděv, poskládal vyšívanou vestu, zabalil ji do hedvábného papíru a uložil. Pak si rychle navlékl jakési staré ošuntělé hadry a kolem pasu si zapnul obnošený kožený opasek. K němu přivěsil krátký mečík v otlučené pochvě z černé kůže. Ze zamčené zásuvky páchnoucí naftalínem vytáhl starý plášť a kapuci. Byly zamčené jako drahocennosti, ale byly tak záplatované a opršalé, že se jejich původní barva dala stěží rozeznat: snad bývaly tmavozelené. Byly mu trochu velké. Pak šel do své pracovny a z velké pokladny vytáhl balíček zavinutý ve starých hadrech, rukopis vázaný v kůži a také velikou tlustou obálku. Knihu a uzlík nacpal do těžkého vaku, který tam stál už skoro plný. Do obálky přiložil svůj zlatý prsten i s jemným řetízkem, pak ji zalepil a nadepsal Frodovým jménem. Nejdřív ji položil na krbovou římsu, ale najednou ji zase sebral a strčil si ji do kapsy. Vtom se otevřely dveře a rychle vešel Gandalf.

„Buďte zdráv,“ řekl Bilbo. „Byl jsem zvědav, jestli se ukážete.“

„Rád vás vidím viditelného,“ odpověděl čaroděj a posadil se. „Chtěl jsem vás stihnout a ještě si naposled popovídat. Asi si myslíte, že všechno šlo výborně a podle plánu…“

„Ano,“ přikývl Bilbo. „Ačkoli ten blesk byl pro mne překvapení; docela mě vylekal, a co teprve ostatní. To bylo vaše malé vylepšení, předpokládám?“

„Bylo. Moudře jste ten prsten celá léta tajil, a tak mi připadalo potřebné dát vašim hostům nějaké jiné vysvětlení vašeho zmizení.“

„A zkazil jste mi legraci. Jste starý všetečka,“ zasmál se Bilbo, „ale počítám, že jako obvykle víte všechno nejlíp.“

„To ano – když už něco vím. Ale v celé téhle věci se moc jistý necítím. Teď to dospělo k závěru. Svůj žertík jste provedl, postrašil a urazil většinu příbuzenstva a postaral se, aby si měl celý Kraj týden nebo měsíc o čem vyprávět. Půjdete ještě dál?“

„Jistě. Cítím, že potřebuji dovolenou, hodně dlouhou dovolenou, jak jsem vám už říkal. Pravděpodobně trvalou dovolenou: pochybuji, že se vrátím. Vlastně to nemám v úmyslu a už jsem všechno zařídil. Jsem starý, Gandalfe. Nevypadám na to, ale začínám to v hloubi duše cítit. Zachovalý!“ odfrkl. „Kdepak. Připadám si nějaký řídký, jako natažený, jestli mi rozumíte: jako když se máslo namaže na příliš velký krajíc. To nemůže být v pořádku. Potřebuji změnu nebo co.“

Gandalf si ho prohlédl zblízka a se zájmem. „Ne, asi to není v pořádku,“ prohlásil zamyšleně. „Ne, nakonec věřím, že váš plán je nejlepší.“

„Stejně jsem se už rozhodl. Chci zas vidět hory, Gandalfe, hory; a pak najít místo, kde si mohu odpočinout. V míru a tichu, bez spousty dotěrných příbuzných a bez zatracených návštěv, co pořád cloumají zvonkem. Snad najdu místo, kde budu moci dopsat svou knížku. Vymyslel jsem pro ni hezký závěr: a pak žil šťastně až do smrti.“

Gandalf se zasmál. „Doufám, že se mu to povede. Stejně tu knihu nebude nikdo číst, ať skončí, jak chce.“

„Třeba přece, někdy v budoucnu. Frodo už kousek četl. Budete mi na něho dávat trochu pozor, viďte?“

„Třeba hodně – kdykoli to půjde.“

„Šel by samozřejmě se mnou, kdybych ho požádal. Vlastně se jednou nabídl, zrovna před oslavou. Ale ještě nechce doopravdy. Já bych rád ještě jednou viděl Divočinu a Hory, než umřu, ale on ještě miluje Kraj, lesy a louky a říčky. Mělo by mu tady být příjemno. Nechávám mu samozřejmě všechno, kromě několika hloupostí. Doufám, že bude šťastný, až si zvykne být sám. Je na čase, aby byl svým pánem.“

„Všechno?“ řekl Gandalf. „I prsten? Na tom jsme se dohodli, nezapomínejte.“

„No ano, jistě, myslím,“ zakoktal Bilbo.

„Kde je?“

„V obálce, když to musíte vědět,“ řekl Bilbo netrpělivě. „Tamhle na římse. Vlastně ne! Tady ho mám, v kapse!“ Zaváhal. „Není to divné?“ řekl tiše k sobě. „Ano, a proč ne, koneckonců? Proč by tam neměl zůstat?“

Gandalf opět pohlédl na Bilba velice důrazně a v očích mu zablesklo. „Myslím, Bilbo,“ pronesl tiše, „že byste ho tu měl nechat. Copak nechcete?“

„No – ano a ne. Když teď na to přišlo, musím říct, že se mi s ním vůbec nechce loučit. A nevím, proč bych vlastně měl. Proč to po mně chcete?“ zeptal se a hlas se mu podivně změnil. Zostřel podezřením a podrážděností. „Pořád mě otravujete kvůli mému prstenu, ale vůbec vás nezajímaly ostatní věci, které jsem získal na výpravě.“

„Ne, ale musel jsem vás otravovat,“ řekl Gandalf. „Chtěl jsem vědět pravdu. Byla důležitá. Kouzelné prsteny jsou – prostě jsou kouzelné; a jsou vzácné a zvláštní. Zajímal jsem se o váš prsten profesionálně, aby se tak řeklo, a zajímá mě pořád. Rád bych věděl, kde je, když teď zase půjdete na vandr. Také si myslím, že jste ho měl už dost dlouho. Už ho nebudete potřebovat, Bilbo, ledaže bych se moc mýlil.“

Bilbo zčervenal a v očích mu svitlo hněvivé světélko. Jeho dobrácká tvář ztvrdla. „Proč ne?“ vykřikl. „A co je vám vůbec po tom, co udělám s vlastními věcmi? Je můj. Našel jsem ho. Přišel ke mně.“

„Jistě, jistě,“ přikyvoval Gandalf. „Není třeba se zlobit.“

„Jestli se zlobím, je to vaše vina,“ řekl Bilbo. „Je můj, povídám. Jenom můj. Můj miláček. Ano, můj miláček.“

Čarodějova tvář zůstala vážná a pozorná a jen záblesk v hlubokých očích prozradil, že je zaražen a opravdu polekán. „Tak už mu někdo říkal,“ připomněl, „ale ne vy.“

„Ale teď mu tak říkám já. A proč ne? I když to říkal Glum. Kdysi. Dnes není jeho, ale můj. A já si ho nechám, abyste věděl.“

Gandalf vstal. „Budeš hlupák, když to uděláš, Bilbo,“ promluvil přísně. „To je čím dál jasnější, z každého slova, co říkáš. Už má nad tebou příliš velkou moc. Nech ho být! A pak můžeš jít a budeš svobodný.“

„Udělám, co chci já a co se zlíbí mně,“ vyhrkl Bilbo zarputile.

„No tak, no tak, milý hobite!“ řekl Gandalf. „Celý váš dlouhý život jsme přátelé a něco jste mi dlužen. Honem! Udělejte, co jste slíbil: vzdejte se ho!“

„Dobrá, jestli chcete můj prsten sám, tak to řekněte!“ vykřikl Bilbo. „Ale nedostanete ho. Já svého miláčka nedám, povídám vám.“ Ruka mu zabloudila k jílci mečíku.

Gandalfovi blýsklo v očích. „Brzy se rozzlobím já, jestli to řekneš ještě jednou. Pak uvidíš Gandalfa Šedého bez pláště.“ Udělal krok k hobitovi a zdálo se, že hrozivě roste do výšky; jeho stín vyplnil celou místnost.

Bilbo ucouvl ke zdi, těžce dýchaje, a rukou svíral kapsu. Chvíli stáli tváří v tvář a vzduch v místnosti jiskřil. Gandalfovy oči se stále upíraly na hobita. Tomu pomalu povolily ruce a začal se třást.

„Nevím, co se to s vámi stalo, Gandalfe,“ řekl. „Takový jste nebýval. O co jde? Je přece můj, ne? Našel jsem ho a Glum by mě zabil, kdybych si ho byl nenechal. Nejsem zloděj, i když to říkal.“

„Já jsem to ale o vás neřekl,“ odpověděl Gandalf. „Ani já nejsem zloděj. Nechci vás okrást, ale pomoci vám. Přál bych si, abyste mi věřil jako dřív.“ Odvrátil se a stín přešel. Jako by se opět zmenšil v šedivého, shrbeného a ustaraného starého muže.

Bilbo si přejel rukou přes oči. „Promiňte,“ řekl. „Ale bylo mi tak divně. A přitom by to byla svým způsobem úleva, už se s ním netrápit. Poslední dobou mi lezl na mozek. Někdy jsem měl pocit, že je to oko a že se na mne dívá. Pořád mám také chuť si ho navléknout a zmizet. Víte, nebo mě napadne, jestli je v pořádku, a honem ho vytáhnu. Zkoušel jsem ho dát pod zámek, ale zjistil jsem, že nemám klid, když ho nenosím v kapse. Nevím proč. A jako bych se nedokázal rozhodnout.“

„Pak dejte na mne,“ řekl Gandalf. „Já jsem úplně rozhodnut. Odejděte a nechte ho tady. Přestaňte ho vlastnit. Dejte ho Frodovi a já na něho budu dávat pozor.“

Bilbo chvilku stál napjatý a nerozhodný. Pak vzdychl. „Dobrá,“ řekl s námahou. „Udělám to.“ Pak pokrčil rameny a posmutněle se usmál. „Kvůli tomu vlastně byla celá ta oslava, ne? Abych rozdal spoustu dárků k narozeninám a tím si usnadnil odevzdání tohohle. Nakonec to o nic snazší není, ale bylo by škoda promarnit všechny přípravy. Úplně by to zkazilo legraci.“

„To by opravdu zmařilo jediný smysl, který jsem v celé té slávě viděl,“ přikývl Gandalf.

„Výborně,“ řekl Bilbo, „dostane ho Frodo, jako všechno ostatní.“ Zhluboka se nadechl. „A už opravdu musím jít, nebo mě někdo načapá. Řekl jsem sbohem a podruhé bych to už nedokázal.“ Vzal pytel a zamířil ke dveřím.

„Prsten máte pořád v kapse,“ podotkl čaroděj.

„A vida!“ vykřikl Bilbo. „A svou závěť a všechny ostatní doklady taky. Radši to ode mne vezměte a předejte. To bude nejbezpečnější.“

„Ne, nedávejte mi ten prsten,“ řekl Gandalf. „Položte ho na římsu. Tam bude docela v bezpečí, než Frodo přijde. Počkám na něho.“

Bilbo vytáhl obálku, ale když už ji stavěl vedle hodin, ruka mu ucukla a balíček spadl na zem. Než jej mohl zdvihnout, čaroděj se sklonil, uchopil jej a postavil na místo. Hobitovou tváří opět přelétla hněvivá křeč. Náhle ustoupila výrazu ulehčení a smíchu.

„Tak, to by bylo,“ řekl. „A teď jdu!“

Vyšli do chodby. Bilbo si vybral ze stojanu oblíbenou hůl, pak hvízdl. Z různých místností, kde pracovali, vyšli tři trpaslíci.

„Všechno připraveno?“ zeptal se Bilbo. „Všechno zabaleno a popsáno?“

„Všechno,“ odpověděli.

„Tak pojďme,“ vykročil ze svých dveří.

Byla krásná noc a černé nebe poseté hvězdami. Vzhlédl a nabral vzduch. „To je legrace! To je legrace, být zase na cestě s trpaslíky! Po tomhle jsem vlastně toužil celá léta! Sbohem!“ řekl, ohlédl se po svém starém domově a poklonil se dveřím. „Sbohem, Gandalfe!“

„Zatím sbohem, Bilbo. Dejte na sebe pozor! Už jste dost starý a snad i dost moudrý.“

„Dávat si pozor! Nemám chuť. Nedělejte si se mnou starosti! Jsem šťastný, jako jsem byl málokdy, a to je co říct. Ale je čas. Konečně ztrácím půdu pod nohama,“ dodal a pak polohlasem, jako sám k sobě, zazpíval tiše do tmy:

„Cesta jde pořád dál a dál

kupředu, pryč jde od mých vrat.

Daleko už mi utekla

a musím za ní pospíchat.

Na lehkých nohou dám se vést

až k cestě větší, nežli znám,

tam, kde se stýká mnoho cest.

A potom kam? To nevím sám.“

Okamžik stál mlčky. Pak se bez dalšího slova odvrátil od světel a hlasů na lukách i ve stanech a se svými třemi společníky prošel zahradou a spěchal po pěšině z kopce. Dole přeskočil živý plot, vyrazil do luk a rozplynul se v noci jako šelest větru v trávě.

Gandalf za ním chvíli hleděl do tmy. „Sbohem, můj milý Bilbo – než se zase setkáme!“ pronesl tiše a vrátil se dovnitř.

Zanedlouho přišel Frodo a našel ho, jak sedí hluboce zamyšlen ve tmě. „Odešel?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Gandalf. „Nakonec odešel.“

„Kdyby tak – víte, až do dnešního večera jsem doufal, že je to jen žert,“ řekl Frodo. „Ale v hloubi duše jsem věděl, že opravdu chce odejít. Vždycky žertoval o vážných věcech. Škoda že jsem nepřišel dřív, byl bych ho vyprovodil.“

„Myslím, že nakonec opravdu raději vyklouzl potichu,“ řekl Gandalf. „Nedělej si moc starostí. Bude v pořádku – teď ano. Támhle ti nechal balíček.“

Frodo vzal obálku z krbové římsy, pohlédl na ni, ale neotevřel ji.

„Myslím, že v ní najdeš jeho závěť a ostatní doklady,“ pokračoval čaroděj. „Teď jsi pánem Dna pytle. A taky bych řekl, že najdeš jeden zlatý prsten.“

„Prsten!“ zvolal Frodo. „On mi ho nechal? Nechápu proč. Konečně, může se hodit.“

„Může a nemusí,“ řekl Gandalf. „Nepoužíval bych ho, být tebou. Ale chovej ho v tajnosti a chovej ho v bezpečí! A teď si jdu lehnout.“

Jako pán Dna pytle měl Frodo smutnou povinnost rozloučit se s hosty. Po celé louce se zatím rozšířila zvěst o podivné události, ale Frodo říkal jen „ráno se to jistě vysvětlí“. Kolem půlnoci přijely povozy pro hosty. Jeden za druhým se valily pryč plné najedených, ale velice nespokojených hobitů. Podle dohody přišli zahradníci a na trakařích odvezli ty, kdo omylem zůstali ležet.

Noc pomalu minula. Slunce vstalo. Hobiti vstali značně později. Plynulo dopoledne. Přišli lidé a začali (podle příkazu) odklízet pavilóny, stoly a židličky, lžíce a nože, láhve a talíře, lucerny a kvetoucí keříky v truhlících a drobečky a papíry od dárků, zapomenuté tašky a rukavice a kapesníky a nedojedené jídlo (nepatrná položka). Pak přišla řada jiných (ne podle příkazu): Pytlíci a Bulíci a Bralové a Bulvové a jiní hosté, kteří bydleli nebo pobývali v okolí. Kolem poledního, když už i nejnajedenější hobiti vstali, byl u Dna pytle pořádný zástup, nezvaný, ale ne neočekávaný.

Frodo stál na schodech s úsměvem, ale vypadal dost unaveně a ustaraně. Přivítal všechny návštěvníky, ale nemohl jim vcelku prozradit nic nového. Na všechny dotazy prostě odpovídal: „Pan Bilbo Pytlík odcestoval; pokud vím, natrvalo.“ Některé návštěvníky zval dovnitř, protože Bilbo pro ně nechal „vzkazy“.

V chodbě se tyčila hromada balíčků a balíků a kusů nábytku. Ke každému kusu byla přivázána cedulka. Některé cedulky byly asi takové:

Pro ADELARDA BRALA, aby měl SVŮJ VLASTNÍ, od Bilba, na deštníku. Adelard s sebou odnesl mnohé bez cedulky.

Pro DORU PYTLÍKOVOU na památku DLOUHÉHO dopisování s láskou od Bilba, na velikém koši na papír. Dora byla Drogova sestra a nejstarší žijící příbuzná Bilbova a Frodova; bylo jí devětadevadesát let a za půl století jim napsala stohy dobrých rad.

Pro MILO PELÍŠKA v naději, že se mu bude hodit, od B. P., na zlatém kalamáři. Milo nikdy neodpovídal na dopisy.

Pro ANGELIKU od strýčka Bilba, na kulatém vypouklém zrcátku. Angelika byla jedna mladá Pytlíková, která příliš okázale považovala svou tvářičku za neodolatelnou.

Na sbírku HUGONA KŠANDIČKY od přispěvatele, na (prázdné) knihovničce. Hugo si rád půjčoval knihy a zvlášť nerad je vracel.

Pro LOBELII PYTLÍKOVOU ZE SÁČKOVA jako DÁREK, na krabičce stříbrných lžiček. Bilbo věřil, že si přivlastnila řadu jeho lžiček, zatímco byl na své předchozí výpravě. Lobelie to docela dobře věděla. Když později během dne dorazila, vzala to jako urážku, ale lžičky vzala také.

To je jen malá ukázka z nahromaděných dárků. Za dlouhý Bilbův život se v domě nastřádalo dost různého harampádí. To se hobitím norám stávalo: do značné míry to způsoboval zvyk dávat spousty dárků k narozeninám. Ne že by dárky k narozeninám byly vždycky nové; pár pamětin, jejichž účel si již nikdo nepamatoval, obešlo už celé sousedství, ale Bilbo měl ve zvyku dávat nové věci a nechával si ty, které dostal. Stará nora se tedy právě trochu pročistila.

U každého dárku visela Bilbova vlastnoruční cedulka a na leckteré stála nějaká jedovatost nebo vtip. Ale většina věcí samozřejmě přišla tam, kde byla potřebná a vítaná. Chudší hobiti, zvláště z Pytlové ulice, si slušně pomohli. Starý Kmotr Křepelka dostal dva pytle brambor, nový rýč, vlněnou vestu a láhev mazání na vrzavé klouby. Starý Rory Brandorád dostal oplátkou za časté pohostinství tucet láhví Staré vinice – silného červeného vína z Jižní čtvrtky, dobře vyzrálého, protože je ukládal Bilbův otec. Po první láhvi Rory Bilbovi všechno odpustil a prohlásil ho za skvělého chlapa.

Frodovi zůstala hojnost všeho. A samozřejmě se stal majitelem všech hlavních cenností, také knih, obrazů a až přehojného nábytku. O penězích nebo klenotech však nepadla ani zmínka: nebyl dán ani halíř, ani skleněný korálek.

Bylo to pro Froda těžké odpoledne. Falešná zpráva, že se celá domácnost zdarma rozdává, se rozletěla jako požár a zanedlouho byl dům plný lidí, kteří tam neměli co pohledávat, ale nedali se vyhnat. Cedulky se utrhaly a pomíchaly a vypukly spory. Někteří se pokoušeli na chodbě měnit a kupčit, jiní se pokoušeli zmizet s drobnými předměty, které nebyly určeny jim, nebo se vším, co se zdálo být nepotřebné nebo nehlídané. Cesta k vratům byla ucpána trakaři a vozíky.

Uprostřed zmatku dorazili Pytlíkovi ze Sáčkova. Frodo se na čas uchýlil do ústraní a nechal svého přítele Smíška Brandoráda hlídat věci. Když se Oto hlučně dožadoval vstupu k Frodovi, Smíšek se zdvořile uklonil.

„Je indisponován,“ vysvětloval. „Odpočívá.“

„Schovává se, chcete říct,“ pravila Lobelie. „Ale my ho chceme vidět a taky ho uvidíme. Jděte mu to vyřídit!“

Smíšek je nechal hezky dlouho čekat v předsíni, takže měli čas najít lžičky na rozloučenou. Náladu jim to nezlepšilo. Nakonec byli uvedeni do pracovny. Frodo seděl za stolem nad hromádkou papírů. Vypadal indisponován – přinejmenším na to, bavit se s Pytlíkovými ze Sáčkova; vstal a pohrával si s něčím v kapse. Ale promluvil docela zdvořile.

Pytlíkovi ze Sáčkova byli značně nepříjemní. Začali tím, že mu nabídli nízké ceny (mezi námi příbuznými) za různé cenné věci bez cedulky. Když Frodo odpověděl, že se dávají pryč jen věci Bilbem k tomu určené, řekli, že je to všechno nějak podezřelé.

„Jedno je mi jasné,“ řekl Oto, „a sice, že ty sis náramně pomohl. Trvám na tom, abys mi ukázal závěť.“

Oto by po Bilbovi dědil, kdyby byl neadoptoval Froda. Přečetl závěť velmi pozorně a odfrkl si. Naneštěstí byla velmi jasná a přesná (podle právních zvyklostí hobitů, které vyžadovaly mimo jiné podpisy sedmi svědků červeným inkoustem).

„Zase nás odbyli!“ řekl manželce. „A to jsme čekali šedesát let. Lžičky? Pendrek!“ Luskl prsty Frodovi pod nosem a odkráčel. Zbavit se Lobelie však nebylo tak snadné. Za chvilku vyšel Frodo z pracovny, aby se podíval, jak všechno běží, a našel ji dosud uvnitř. Prozkoumávala chodbičky a kouty a klepala na podlahy. Tvrdě ji vyprovodil z domu poté, co jí ulehčil o několik malých (ale dosti cenných) předmětů, které jí kdovíjak zapadly do deštníku. Tvářila se, jako když v bolestech rodí nějakou opravdu zkrušující poznámku na rozloučenou, ale když se otočila na schodech, dokázala říci jen:

„Budeš toho ještě litovat, mladíku! Proč jsi nešel taky? Nepatříš sem; nejsi žádný Pytlík – jsi – jsi Brandorád!“

„Slyšels to, Smíšku? To byla urážka, viď ?“ řekl Frodo, jakmile za ní zavřel dveře.

„Byla to poklona,“ odvětil Smíšek Brandorád, „a tak to samozřejmě nebyla pravda.“

Pak obešli noru a vyhodili tři mladé hobity (dva Bulíky a jednoho Bulvu), kteří vytloukali díry do stěn ve sklepě. Frodo měl také potyčku s mladým Sančem Hrdonožkou (vnukem starého Hrdonožky), který zahájil vykopávky ve spíži, kde se mu zdálo, že slyší ozvěnu. Pověst o Bilbově zlatě vzbuzovala zvědavost i naději, protože legendární zlato (tajemně, ne-li rovnou nekale nabyté) patří, jak každý ví, tomu, kdo je najde – pokud není v hledání vyrušen.

Když zvládl Sanča a vystrčil ho ven, zhroutil se Frodo na židli v předsíni. „Je čas zavřít krám, Smíšku,“ řekl. „Zamkni dveře a dneska nikomu neotvírej, i kdyby přinesli beranidlo.“ Pak se šel osvěžit opožděným šálkem čaje.

Sotva dosedl, ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „To zas bude Lobelie,“ pomyslil si. „Určitě si vymyslela něco opravdu ošklivého a přišla zpátky, aby mi to řekla. To počká.“

Vrátil se k čaji. Klepání se ozvalo znovu, mnohem silněji, ale nevšímal si ho. Najednou se v okně objevila čarodějova hlava.

„Jestli mě nepustíš dovnitř, Frodo, vrazím ti dveře rovnou do nory, že proletí skrz Kopec,“ řekl.

„Gandalfe, můj milý! Momentíček!“ zvolal Frodo v trysku z pokoje ke dveřím. „Pojďte dál! Pojďte dál! Myslel jsem, že je to Lobelie.“

„Potom ti odpouštím. Ale viděl jsem ji před chvílí v bryčce s poníkem, jak jede k Povodí, a tvářila se, že by z ní zkyslo mléko.“

„Já už jsem z ní málem taky zkysl. Vážně, málem jsem vyzkoušel Bilbův prsten. Toužil jsem zmizet.“

„Nedělej to!“ řekl Gandalf a posadil se. „Dej si pozor na ten prsten, Frodo! Vlastně to je jeden z důvodů, proč jsem ještě přišel.“

„A co je s ním?“

„Kolik toho víš?“

„Jen to, co mi pověděl Bilbo. Slyšel jsem příběh, jak ho našel a jak ho používal: na své výpravě totiž.“

„Rád bych věděl, který příběh,“ zajímal se Gandalf.

„Ne to, co vyprávěl trpaslíkům a zapsal do knihy,“ řekl Frodo. „Vypravoval mi to podle pravdy brzy po tom, co jsem se sem nastěhoval. Říkal mi, že jste ho mořil, dokud vám to neprozradil, takže bych to měl vědět i já. ,Nebudeme mít mezi sebou žádná tajemství, Frodo,‘ řekl, ,ale ať se to nedostane dál. Každopádně je můj.‘“

„To je zajímavé,“ řekl Gandalf. „No a co sis o tom myslel?“

„Jestli máte na mysli tu jeho pohádku o ,dárečku‘, tak se mi skutečný příběh zdál mnohem pravděpodobnější a nechápal jsem, proč ho vůbec měnil. Rozhodně to bylo při Bilbově povaze nezvyklé a připadalo mi to divné.“

„Mně taky. Ale lidem se stávají divné věci, když mají takové poklady – a používají je. Ber to jako varování a dej si na něj pozor. Může mít i jinou moc než jen tu, že tě nechá zmizet, kdy budeš chtít.“

„Nechápu,“ řekl Frodo.

„Já taky ne,“ odvětil čaroděj. „Teprve jsem o tom prstenu začal uvažovat, zvlášť po včerejšku. Nedělej si starosti. Ale dáš-li si ode mě poradit, používej ho velice zřídka nebo vůbec ne. Přinejmenším ho prosím nepoužívej žádným způsobem, který by mohl vyvolat řeči nebo vzbudit podezření. Znovu opakuji: chovej ho v bezpečí a chovej ho v tajnosti!“

„Jste hrozně tajuplný! Čeho se bojíte?“

„Nejsem si jist, a tak nebudu říkat víc. Možná že ti budu moci něco povědět, až se vrátím. Odcházím hned teď; tak zatím sbohem.“ Vstal.

„Teď hned!“ zvolal Frodo. „A já myslel, že se zdržíte aspoň týden. Těšil jsem se, že mi pomůžete.“

„Chtěl jsem – ale musel jsem si to rozmyslet. Možná že budu pryč dost dlouho, ale přijdu se zas na tebe podívat, jak nejdřív budu moci. Čekej mě, až mě uvidíš! Vklouznu sem potichoučku. Už nebudu moc často veřejně navštěvovat Kraj. Zjistil jsem, že jsem se stal poněkud nepopulárním. Říkají, že jsem otravný a že ruším pokoj. Někteří mě dokonce obviňují, že jsem Bilba odklidil, jestli ne něco horšího. Chceš-li to vědět, tak prý jsme my dva uzavřeli tajnou dohodu, jak se zmocnit jeho bohatství.“

„Někteří!“ vykřikl Frodo. „Myslíte Otu a Lobelii! To je ohavnost! Dal bych jim Dno pytle a všechno ostatní, jen kdybych tu měl Bilba zpátky a mohl se jít toulat s ním. Mám Kraj rád, ale začínám litovat, že jsem neodešel taky. Kdo ví, jestli ho ještě někdy uvidím.“

„To bych taky rád věděl,“ řekl Gandalf. „A rád bych věděl spoustu jiných věcí. Zatím sbohem! Dávej na sebe pozor! Čekej mě zvlášť tehdy, kdy je to nejmíň pravděpodobné! Sbohem!“

Frodo ho vyprovodil ke dveřím. Gandalf naposled zamával a překvapivě rychle se vzdaloval. Frodo si však pomyslil, že starý čaroděj vypadá nezvykle shrbeně, málem jako by nesl těžké břímě. Večer temněl – postava v plášti rychle zmizela v soumraku. Potom ho Frodo dlouho neviděl.

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz