Michael Starling

DEN VOSÁKA

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu

„The Day of Wasper“

přeložil Michal Špaček,

vědeckými poznámkami opatřili

doc. Makovec, dr. Mráček

a major Puchtrle

Věnováno Magdě, Ivanovi, Hynkovi a Václavovi (oni vědí proč)

Copyright © Michal Špaček, 2009

Cover © Dan Černý & Lukáš Tuma, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2009

ISBN 978-80-7425-024-8

Řekli a napsali o knize Den Vosáka:

Horký kandidát na knihu roku. Omračující imaginace Michaela Starlinga překračuje hranice ordinálního lidského vnímání…

Buffalo Herald Tribune

Starling je nejodvážnějším myslitelem o Vosákově světě, se kterým jsem se kdy setkal…

Alexander Woody Heller

Českému čtenáři zprostředkoval sbírku povídek Den Vosáka výborný překlad Michala Špačka. Mnohé repliky vyznívají přímo jako slova českého člověka. Lze říci, že Špaček dovedl Starlingovo dílo k dokonalosti.

Revue Americká literatura

OBSAH

PŘEDMLUVA

VOSÁK VE SVĚTĚ FANTASY

Vosák Bojovník

Vosák Poradce

Loutna

VOSÁK VE SVĚTĚ HORORU

Dotek Vosáka

Vosák Nesmrtelný

VOSÁK V KOREJI

Vosákova Bouře – Technothriller

VOSÁK PŘÍTOMNOSTI

Vosák zahrádkářem

Vosákovo fádní odpoledne

Vosákova veselá letní etuda

Vosák lyrikem

Vosák Zákeřný

Bylo nás pět – Zkouška jakosti

Problém

VOSÁK BUDOUCNOSTI

Věc: Buďajzník 01

Sedm a jedna

Dvojitý Vosák kybernetickým pankáčem

Vosák – Soumrak bohů

Hvězdné dálky – Vosákův návrat

VOSÁK EROTICKÝ

Vosák – Sex patří nám

Příhoda z Podbrdí

DODATKY

Doporučená literatura k vosákovskému studiu:

Filmy k tématu Vosák:

PŘEDMLUVA

Vosák Nesmrtelný, Vosák Ukrutný, Vosák Strašlivý a Vosák Penzista, to jsou jen čtyři přezdívky muže, jehož špatné skutky se v této knížce poprvé dostávají českému čtenáři do rukou. Kdo vlastně je ten Vosák? Co o něm víme? Má rád mléko? To jsou znepokojivé otázky, které se nepochybně vybaví každému čtenáři ještě dříve, než otevře tuto knížku. Jsem rád, že mohu být tím, kdo je zodpoví.

Tak především – není pochyb o tom, že Vosák patří k nejzápornějším hrdinům všech dob. Pokud vím (a čtenář nemusí mít pochyb o tom, že toho vím skutečně hodně), není známo dílo, ve kterém by Vosák vystupoval alespoň částečně v kladné úloze, či by se dokonce dopustil dobrého skutku úmyslně. Dodnes jsou známy pouze tři Vosákovy dobré skutky a všech se dopustil pouze nedopatřením. První se stal, když v opilosti zlámal Adamovi žebro (a nechtěně tak způsobil vznik žen), v druhém pak pomocí triku s hořícím keřem poslal jakéhosi Mojžíše přímo do Sinajské pouště (v záchvatu černého humoru mu namluvil, že na jejím konci najde zaslíbenou zem). Jaké však bylo Vosákovo překvapení, když zjistil, že ji Mojžíš skutečně našel! Tři dny a tři noci bil Vosák hlavou o mříže, jak lvové v kleci dobrých skutků jatí. O třetím skutku Vosák nikdy nemluví a jediné, co se o něm ví, je, že skutečně existuje.

Neví se, kdy a kde se Vosák narodil. Podle jedněch (dr. Mráček) ho ve slabé chvilce stvořil Bůh, podle druhých (major Puchtrle) pak v záchvatu nečekané geniality sám Ďábel. Jisto však je, že tu byl ještě před Adamem, vždyť kdo jiný by mu v záchvatu žárlivosti zlomil žebra, znásilnil Evu a v opilosti podpálil ráj? Koho jiného než Vosáka by napadla tak zběsilá myšlenka jako postavit babylónskou věž, zaměstnat tím lenošivé irácké zedníky, přes den pak obtěžovat jejich opuštěné manželky a v noci dělníky obehrávat o jejich poctivě vydělané peníze v mariáši? Kdo jiný než Vosák poradil Lotově ženě, aby se ještě jednou, naposledy pokochala pohledem na své rodné dvojměstí? Kdo odváděl Židy do zajetí, zklamán experimentem Mojžíš, kdo první křičel: „Barnabáše!“ a kdo si pak zasedl na celý židovský národ? Který člověk může za většinu válek a přírodních pohrom, které kdy lidstvo potkaly? Kdo může za hospodářskou krizi let třicátých, ropnou krizi let sedmdesátých a současnou světovou recesi? Kdo onehdy zavedl slepou babičku doprostřed jízdní dráhy a pak ji zákeřně opustil? Autor stejně tak jako vnímavý čtenář nemá pochybnosti. Byl to VOSÁK!

Je zajímavé, že dodnes nemají odborníci jasno o celkovém počtu Vosákových špatných skutků. Vosákova bible, kniha, kterou založil sám Bůh na začátku světa a jejíž stránky nejsou ještě zcela dopsány, uvádí na svých 3566 popsaných stranách (Osud nedávno započal tří tísící pětistou šedesátou sedmou) 345 902 špatné skutky. Je to tedy v průměru 97 činů na stránku, necelé dva skutky na řádku. Tato kniha má však přes svoji božskou dokonalost (mimo jiné je ilustrována veselými obrázky) několik závažných nedostatků a k nim patří i skutečnost, že nezachycuje tzv. „lavinovité“ špatné skutky, tj. ty, kterých se dopustili jiní pod Vosákovým vlivem. Podle těchto faktů by pak daný počet mohl vzrůst pěti až šestinásobně.

Nechme však prozatím Vosákovy špatné skutky stranou, poznamenejme jen, že poté, co Vosák spálil ráj a vyhubil dinosaury, nemohl se ani sám Bůh dívat na spoušť, kterou za sebou zloduch zanechal, a stvořil Vosákovi věčné oponenty a soupeře, kteří ho doprovázejí jako stín a kterých se, stejně jako bájní řečtí hrdinové Erinyí, nemůže zbavit. Vosákovými Erinyemi jsou kovář Macháně, medvědář Tonda Bouček, nerozhodný Klotrle, citlivý Malina a věčný hostinský Skart. Někdy, když už je na tom Vosák opravdu špatně, se mu ještě zjevuje hostinský Jahoda František, aby poškádlil, rozzuřil, na pár povídek zmizel a potom se objevil znovu, s ještě větší silou a razancí. K normálním obyvatelům vosákovského světa patří především starosta Brousil, zloduch Nelida, krásné dívky Isabela, Světlana a Betty, švarní mládenci Leoš, Roman a Kamil a jedenáct bratrů Hrivobojů.

Čtenáře bude zajisté zajímat, jaký je Vosákův vztah k ostatním lidem a zvířatům. Prozradím několika slovy – špatný, velice špatný. Nesnáší je a obyčejně jimi pohrdá. Zatímco muže by nejraději nakopal, ženy by znásilnil a zvířata sežral. Vosák prostě nemá rád živé. Čtenáře snad utěší, že nemá rád ani mrtvé. Upřímně řečeno, nemá rád vůbec nic, a pokud jde o mléko, to přímo nenávidí.

Zanechme však teorie a věnujme se přímo povídkové sbírce, kterou má čtenář pod sebou, nad sebou či před sebou v závislosti dle relativní polohy knihy a čtenářova oka (respektive očí). Aby se ve změti Vosákových špatných skutků mohl čtenář orientovat, je sbírka rozdělena na tematické části, komentované zkušenými odborníky na vosákovskou tematiku (dr. Mráček, major Puchtrle, doc. Makovec). V zájmu zvýšené vědecké efektivity jsou komentáře obohaceny o resumé jednotlivých povídek. Čtenáři tak stačí přečíst pouze tato resumé a zbylý čas může věnovat dalšímu výzkumu vosákovské tematiky.

Otevřme knihu, ať čtenář vidí sám, jak je zlo hnusné a Vosák odporný. Už teď si však můžeme společně přát jedno: Ať Vosák chcípne a jeho kosti roznese vítr v prach!{1}

Doc. Makovec

VOSÁK VE SVĚTĚ FANTASY

Svět draků, princezen, krásných mužů, bohatých žen a zdarma čepovaných korbelů je živnou půdou mnoha Vosákových dobrodružství. Jak je moudrému čtenáři jistě známo, v podstatě existují pouze dva základní druhy fantasy:

1) Svět Dračího doupěte. V tomto druhu fantasy se nejprve v krčmě, hostinci či nějakém jiném pohostinském zařízení sdělí čtenářům i hlavním postavám závažná informace. Následně se bojuje. Hrdinové a jejich protivníci jsou vybaveni ohromným množstvím kouzel a kouzelných předmětů, v důsledku čehož se střetnutí v uzavřených místnostech mění v miniaturní Armagedon. U dlouhých příběhů se schéma „krčma-boj-krčma“ opakuje, dokud postavy nezemřou nebo se původní informace nestane irelevantní.

2) Svět J. R. R. Tolkiena. I v tomto světě dochází k zacyklení „pohostinské zařízení-boj“. Na rozdíl od Dračího doupěte se však dramatické události mohou vyvinout i z čajových dýchánků a narozeninových oslav. Kouzel a kouzelných zbraní je málo, nedostatky v arzenálu se vyrovnávají zpěvem, verši a hraním na loutnu. Děj je zahlcen takovým množstvím postav, že je třeba dodatků a genealogických stromů, ze kterých se čtenář dozví, v jakém vztahu byl k Húrinovi Túrin a čí švagr byl Elrond.

Zvídavým čtenářům se v této sbírce dostane povídek z obou oblastí fantasy. Povídka Vosák bojovník zachycuje vesnický svět Dračího doupěte, kde se navrátivší dobrodruh dostane do sporu s místním kovářem. V díle Vosák poradce najde čtenář cyklus Dračího doupěte „krčma-boj“ v jeho typické podobě. A konečně v povídce Loutna zavítáte do fantastického světa J. R. R. Tolkiena se všemi jeho nezbytnými atributy.

Dr. Mráček

Vosák Bojovník

(Wasper the Warrior)

Bylo to v tom roce, co drak Špak vypálil Cholupice, loupežník Richard přepadnul pana hraběte a Franta Ječmen spadnul do záchoda. Sedíme u Jednobokýho jehlanu a popíjíme tu Skartovu břečku. Málokdo ví, z čeho starej Skart tu břečku dělá, ale já to vím, a abyste věděli, že nejsem škrt, tak vám to povim. Napřed hodí do kotle starou kočku, pět dní ji louhuje v lihu, pak to povaří nad koňskym lejnem a prokapá skrz dědkovo brnění. To, co mu zbude, zředí vodou, zakope v močůvce a po deseti dnech čepuje do flašek. Ty potom prodává.

Ale vo tom sem vůbec nechtěl mluvit, chtěl sem vám říct vo tom, že sedíme já, Klotrle, Tonda Bouček a Malina u Jednobokýho jehlanu, popíjíme tu Skartovu břečku a přemejšlíme, kam vyrazíme v zimě, když se rozletěj dveře a v nich stojí – no to byste nevěřili, schválně zkuste hádat, dám vám tři možnosti, nebo radši ne, stejně to už víte. Zkrátka ve dveřích stojí starej dobrej Vosák.

„Vosák!“ vyjekne Klotrle, „tak se přeci vrátil!“

„Jo, sem tady,“ zvolá Vosák, sedne si k nám a luskne na Skarta. „Skarte, tu tvou!“ zamává na hospodskýho holí.

Skart na něj vycení falešný zuby (dělal mu je kovář Macháně z trollích pařátů), mrkne na něj vobsidiánovym vočkem a hákem mu přisune sklenku.

„A kde máš, Vosáku, nevěstu a bohatství?“ ptá se Vosáka Tonda Bouček.

„Di mi k šípku s nevěstou a bohatstvím, co já všechno zažil a vo čem vám budu vyprávět! Jen co do sebe hodim druhýho panáka…“

Jako by na to Skart čekal, vobjevil se nad stolem hák a v něm další dávka dryjáku.

„Dík, Skarte!“ hodí do sebe Vosák pajduláka a potají vyplivne kočičí voko. My se mezitím usadíme vokolo něho.

„Bylo to v tom roce, kdy krále Brala klepla pepka a Macháňovi chcípnul pes…“

„To teda kecáš, Vosáku!“ přerušil ho Tonda Bouček. „Když Brala klepla pepka, Macháňův pes ještě žil. Ten chcíp až potom, co sme porazili skřety u Vomáčkovic mlejna. Dostal tehdy pěkně skřetí šavlí po papuli!“

„Má pravdu, Vosáku, má pravdu,“ podpořil Boučka Klotrle, „to byla tenkrát pěkná rvačka, škoda, že si u toho tehdy nebyl.“

„Byl sem u spousty jinejch věcí,“ zavrčel Vosák, „vo kterejch bych vám vyprávěl, kdyby mě furt někdo nepřerušoval.“

„Promiň, Vosáku,“ vomlouval se Bouček, „ale musíš uznat, že v době, kdy Brala klepla pepka, Macháňův pes ještě žil.“

„A neni snad jedno, jestli ta čubka žila nebo ne?“ vybuchnul Vosák.

„Můj pes nebyl žádná čubka,“ ozvalo se za Vosákovými zády. Vosák se bleskurychle obrátil. Proti němu stál Macháně, kterej se právě vrátil z kovárny.

„A hele, Macháně!“ zvolal Vosák. „Kuj železo, dokud je žhavý, než tě praští kovář do hlavy!“ pokusil se zažertovat.

Ale Macháně vůbec neměl smysl pro humor. „Vosáku, vopakuj po mně: Macháňův pes neni žádná čubka!“ zapráskal kovadlinou.

„Ale Macháně, snad by si nemlátil starýho kamaráda. Pamatuješ, jak sme spolu hnali trolly? Nebo jak sme umlátili vlkodlaka stříbrnejma lopatama? Jak sme svlíkli vodníka z kůže?“ snažil se Vosák uchlácholit rozkaceného kováře.

„Jo, pamatuju si to. Ale můj nejlepší kamarád by neurážel mýho psa. A proto se mu, Vosáku, vomluv!“

„Nenuť mě, kováři, abych se někomu vomlouval. V životě sem se nikomu nevomluvil a už se vomlouvat nebudu. Jestli se chceš rvát, budeme se rvát. Byl sem ve světě a ledacos sem se tam naučil. Ale nenuť mě, Macháně, abych se někomu vomlouval!“

„Jak chceš,“ řekl Macháně a ještě jednou práskl kovadlinou.

Vokolo vobou kohoutů se udělal kruh. Skart začal sklízet sklenky a slejvat kořalku zpátky do flašek. Vosák štrachá ve svym báglu, Macháně vodněkud vytáhnul kovářský kleště a v krbu rozdělal voheň.

„Ale hoši, nechte toho!“ vlítnul do hospody starosta Brousil. „Nebudete se tu přeci mlátit jako malí hoši. Co? Že nebudete? Že jo?“

Ale Vosák a Macháně stáli pevně jako skály.

„Hele, Brousile, nech toho,“ povídá mu Bouček, „Vosák urazil Macháňovi psa. Řek, že je to čubka, a nechce se mu vomluvit.“

„Vosáku, je to pravda?“ zeptal se Brousil, „je to pravda?“

Vosák se podíval na starostu, přikývnul a vodplivnul si.

„Tak proč se mu nevomluvíš? Podívej se na kováře, je to správnej chlap, tak proč ho urážíš?“

„Nikdy sem se nikomu nevomlouval. Ani vobrovi lidožroutovi, když sem mu šlápnul na nohu. Tak nevim, proč se vomlouvat Macháňovi.“

„A co ty, Macháně?“ votočil se Brousil na kováře. „Podívej se, Vosák se vrátil z dlouhý cesty, byl unavenej, tak se trochu ukecnul. To je normální, to se prostě stává, tak proč se kvůli tomu hned mlátit?“

„Urazil mýho psa,“ řekl Macháně a nažhavil kleště. „Dost keců, de se na věc. Vosáku, braň se!“ křiknul a zaútočil kleštěma.

Žhavej nástroj proletěl kolem Brousila a zamířil k Vosákovi. Jenže kam s kleštěma na Vosáka! Vytáhnul z báglu svitek, něco zamumlal a vokolo něho se vytvořila ledová stěna. Kleště v ní uváznou, zasyčej a je šlus.

„Sakra!“ zamumlal Macháně, vytáhnul nástroj z ledu a hmátnul po kovadlině. Prásk a kovadlina letí na Vosáka! Prorazí ledovou stěnu a už to vypadá, že je po Vosákovi. Ale to by snad ani nebyl Vosák, aby neměl nějakej fígl v rukávě. Zamává rukama, něco zamumlá, kovadlina se vodrazí a letí zpátky na Macháně. Ten ji smečuje pravičkou a vodráží útok. Kovadlina se vrací k Vosákovi. Ten šmátrá v batohu, vytahuje prsten, něco zamumlá a z prstenu vyšlehne plamen. Prásk a kovadlina se rozletí na kusy. Střepiny lítaj po hospodě a zasahujou Brousila. V boji je nutno udělat přestávku, než je raněný starosta vynesen.

Přestávky využívá Macháně, kterej si z kovárny přináší vidle. Vosák zatím kalí v krbu svoji hůl. Než bys řekl Gwendolinauredolingorogothmorgondaedolebug, stojí oba soci znovu proti sobě a boj pokračuje.

První získává iniciativu Vosák. Zamumlá kouzlo, vedle jeho těla se vobjevuje vohnivá střela a míří na kováře. Prásk, prásk, vodráží Macháně násadou vod vidlí střelu zpět na Vosáka. Už to vypadá, že bude Vosák zasaženej, když střela mizí. A znovu zaútočí Vosák, tentokrát prstenem, z kterýho vyšlehuje oranžovej plamen. Jen taktak stačí Macháně uhnout a plamen zasahuje Klotrleho. Boj je znovu přerušen a Klotrle vynesen.

Ve zmatku, který nastane, útočí Bouček na Vosáka židlí. Rytířsky se Vosáka zastávám a kontruju kuřecím stehnem. Zasahuju Boučka do voka, takže i von musí opustit sál.

První útočí Macháně a násada vod vidlí se zapichuje jen několik centimetrů vod Vosákovy hlavy. Vosák se chytá násady, nepouští ji a vytahuje hůl. A první rána dopadá na kováře a druhá a třetí. Macháně zachycuje hůl a okamžitě ji láme. Ve stejný okamžik drtí Vosák vidle. Létající třísky zasahují další a další lidi, kteří vzápětí opouštějí hospodu. Nakonec zůstávám jen já, Skart, Malina a voba soupeři.

Bude se bojovat pěstma, na boj si Vosák voblíká zvláštní rukavice. Poznávám je, jsou to rukavice vobří síly. Macháňova pěst jde vedle, Vosák zasahuje chudáka Skarta. Zatímco ho s Malinou vynášíme, proletí Vosák přední stěnou. Vrací se a vyhazuje kováře oknem. Vzápětí vylétá Vosák komínem, Macháně opouští Jednoboký jehlan zavřenými dveřmi. Vosákova pěst zabíjí prase v chlívku, Macháně likviduje skleník. Vosák letí do kurníku, Macháňovo tělo ničí Skartovy zásoby kořalky. Všude tečou mrtvý kočky. Voba soupeři stojej proti sobě a neklidně voddechujou. Blíží se definitivní rozhodnutí a oba to vědí.

Macháňova pěst jde do Vosákova žaludku, Vosákovy zvratky zalévají Malinu. Také on se musí vzdálit.

Vosák naposledy točí prstenem a vyšlehuje blesk. Macháně útočí pěstí. Vše je náhle zakryto dýmem z hořících kočičích mršin. Když se dým rozptýlí, vidím Vosáka, jak vítězoslavně stojí nad nehybným kovářem.

„Tak to přece jen byla čubka, Macháně!“ usměje se a začne se chechtat.

Okamžitě se měním ve vlkodlaka a skáču Vosákovi na záda.

Vosák Poradce

(Wasper the Advisor)

I. Setkání v krčmě

„A co poklady, ty tady máte?“ zeptal se Vosáka vysoký, celkem pohledný elf, podle velké knihy, kterou svíral v ruce, určitě kouzelník.

„I poklady tady máme,“ přikývl Vosák a hodil do sebe korbel. Elf upil malinové šťávy a lusknutím prstů objednal Vosákovi další pivo.

„A co nestvůry, jsou tady taky?“ zeptal se Vosáka obrovský barbar, dle těžkého, neustále hlomozícího brnění určitě válečník.

„I nestvůry tady jsou,“ přisvědčil Vosák.

„A čeho je víc – pokladů nebo nestvůr?“ zeptal se Vosáka malinký hobit v koženém brnění s lehkou kuší na stole, podle svazku klíčů u pasu, náušnice v uchu a šperháku v horní kapse určitě zloděj.

„No, je toho tak stejně. Získáte spoustu pokladů, zažijete hodně dobrodružství. Jen musíte jít se mnou.“

„A jak to vzniklo, co nás čeká nebo nějaké legendy jsou?“ vyhrkl elf.

Vosák vzhlédl od korbelu a vzdychnul. Soudě podle této celkem souvislé a nepochybně racionální zprávy s nimi jistě budou problémy.

„Je tu jedna legenda stará jako hlubina věku z temných časů, kdy spolu válčily armády temných mágů a spojené armády elfů a kudůků. Tenkrát po bitvě u Ardhofingu…“

„Kdy?“ zeptal se elf, pečlivě si dělající poznámky.

„U Ardhofingu,“ opakoval Vosák, „to je nedaleko Glosingu. Mezi Alefingem a Tuřholí. U mostu hned doprava.“

„Pomaleji, prosím,“ řekl elf, „nestačím si zapisovat!“

„Samozřejmě,“ napil se Vosák. Chvíli sledoval činorodého elfa a bylo mu na blití.

„Máte to už?“ zeptal se po chvíli.

Elf udělal tečku a přikývl.

„Tak tedy po bitvě u Ardhofingu,“ pokračoval Vosák, „hned potom co ztratili pravé křídlo, sešli se temní mágové naposledy. Bylo jich sedm – Andhofel, Randhofel, Urdhofel, Bahnhofel, Rudhofel a Kurdhofel…“

„Promiňte, to je jich je šest,“ ozval se elf.

„Máte pravdu,“ přiznal Vosák, „zapomněl jsem na Durdhofela. Viděli tedy, jak se od Západu blíží vítězná armáda a jejich moc se krátí. A tehdy Andhofel, mezi nimi nejmocnější, pravil: Prohráli jsme bitvu, ale ne válku. Temné síly jsou na čas poraženy, ale věřím, že jednoho dne opět vzejdou, povstanou a obnoví moc Zla. Pro tento případ uložme, moji drazí, to nejcennější co máme – Korunu Temné Moci – někam do skrýše, kam se pro ni vrátíme.“

„A Bahnhofel na to řekl: To je dobrý nápad, hoši. Uložme ji do Šikmé hory, tam bude v bezpečí, tam ji určitě nebude nikdo hledat.“

„A Durdhofel řekl: Ale pro jistotu ji necháme strážit Rozparovačem, naším nejlepším bojovníkem. Ten se obklopí houfem věrných a bude ji strážit až navěky.“

„Urdhofel na to: To je výborný nápad. Co vy na to, hoši?“

„A ostatní pravili: Pravdu má Andhofel, Bahnhofel i Durdhofel. Domluveno, uděláno. Uložili Korunu Temné Moci do Šikmé hory a nechali ji strážit Rozparovačem, kterého předtím obdařili kouzlem časové nesmrtelnosti.“

„Kouzlo časové nesmrtelnosti, co to je?“ zeptal se elf.

„To je kouzlo, které zaručí nesmrtelnost v čase, ale ne v boji.“

„A svitek máte?“ otázal se elf.

Vosák vytřeštil oči. Něco takového nečekal.

„Cože? Jaký svitek?“ vyhrkl nevěřícně.

„Svitek časové nesmrtelnosti.“

„Ne, takový svitek nemám. Ani nevím, kde bych ho vzal.“

„Vy nejste kouzelník?“

„Ne, já nejsem kouzelník.“

„Válečník?“ zeptal se barbar.

„Ani válečník,“ znovu zavrtěl hlavou Vosák.

„Ani zloděj?“ promluvil hobit.

„Nejsem ani zloděj.“

„Že by hraničář?“ zeptal se elf. Vosák zase zakroutil hlavou.

„A co takhle alchymista?“ otázal se hobit.

„Ne, nejsem ani alchymista. Jsem poradce vypravěč.“

„Poradce vypravěč?“ vyhrkli všichni tři najednou.

„Jako obyvatel,“ napověděl Vosák.

„Á tak, to je obyvatel,“ s uspokojením přikývl elf, „jako rolník, dítě, služka, dělník, krčmář, umělec, vesničan, otrok, rybář nebo učitel.“

„Správně,“ řekl Vosák, „ale teď už bych rád pokračoval.“

„Pokračujte,“ kývl kouzelník.

„Od těch dob uplynulo mnoho času. Kosti temných mágů rozvál vítr v prach, ale Rozparovač v nitru Šikmé hory dál střeží svoji Korunu.“

„No, a co to má jako společného s náma jako?“ zeptal se barbar.

„Zatím nic,“ záhadně řekl Vosák, „ale nedaleko odtud je hora, které se říká Šikmá.“

Všichni tři strnuli napětím. Konečně se barbar odvážil promluvit.

„A v ní je Rozparovač?“

Vosák přikývl.

„A kdo to vůbec je, ten Rozparovač?“ zeptal se hobit.

„To nikdo neví,“ řekl Vosák, „podle jedněch je to obrovský skřet, podle druhých troll, jiní si zase myslí, že to je mocný nemrtvý.“

„Hmm,“ poškrábal se ve vousech barbar, „a ti jeho věrní?“

„To taky nikdo neví,“ pokrčil Vosák rameny, „armády skřetů, hromady nemrtvých, zvířata, vlkodlaci…“

„Prokristapána, já nemám kouzelnou zbraň!“ vyjekl zděšeně hobit.

Vosák usoudil, že by se měl mírnit.

„…ale je tam i spousta dobrých nestvůr, které vám ve vašem nelehkém poslání skutečně pomohou. Moudrá sova, Křišťálová socha, poletuchy – ty všechny tam rozmístil Kurdhofel, který možná nebyl tak špatný.“

„Hmm,“ řekl barbar, „to se mi líbí.“

Vosák se zakřenil.

„A co ta Koruna Temné Moci, jak vypadá?“ zeptal se elf.

„Jako zlatá královská koruna s ohromným diamantem na čele. Ale co je na ní nejvzácnější – ten, kdo si ji nasadí na hlavu, se stane Vládcem Temnot.“

„To by se mi ale vůbec nelíbilo!“ vykřikl elf.

„Také by se dala prodat,“ navrhl Vosák, „je prý nesmírně cenná. Její hodnota se odhaduje na milión zlatých.“

Hobitovi i barbarovi se rozsvítily oči.

„Milión?!“ vykřikli oba současně.

„Milión,“ přisvědčil Vosák.

„Jdeme tam!“ práskl barbar do stolu mečem bastardem. „Jak se tam dostanem?“

„Klid,“ postavil Vosák převržený korbel zpět na stůl, „dovedu vás tam. Ale nejdříve pár organizačních otázek. Lucernu nebo pochodeň máte?“

„Máme,“ přikývl elf a vytáhl na stůl lucernu, „vlastníme také deset sáhů dlouhý provaz, železnou zásobu potravin, tři láhve oleje, já mám navíc hůl…“

„Dobře,“ zastavil Vosák proud řeči, „pak tedy zítra za úsvitu vyrazíme!“

II. Do jeskyně!

Stáli před vchodem u jeskyně u obrovského kamene.

„Tenhle kámen odvalíte a dostanete se po kamenných schodech dovnitř,“ rozdával Vosák poslední pokyny, „počkám na vás u východu. Napřed se vás ale musím na něco zeptat. V jakém půjdete pořadí?“

„Nejprve barbar, potom já, abych mohl přes jeho hlavu vrhat kouzla, hobit nás bude krýt zezadu,“ řekl elf.

„Kdo ponese lampu?“

„Já,“ přikývl elf.

„Neměl by ji nést barbar? Takhle bude přece jenom clonit.“

„Ne. Barbar drží v jedné ruce štít, v druhé meč. Musím ji držet já.“

Vosák uznal, že má pravdu.

„Kdo bude kreslit mapu?“

„Já,“ přihlásil se hobit.

„Výborně, přátelé,“ zvolal Vosák, „přeji vám mnoho štěstí!“

Odvalili vstupní kámen. Objevily se kamenné schody klesající hluboko dolů. Elf zažehl lampu a skupinka vyrazila.

Vosák sledoval mizející světlo, poslouchal rachot barbarova brnění a pomyslel si, že je musí být slyšet na sáhy daleko. Pomalu počítal. TEĎ!

Něco zadunělo a rozlehl se zvuk, jako když se hroutí železářství – barbar spadl ze schodů. Dole někdo vykřikl kouzelné slovo a tmu proťal modrý blesk. Zadunělo to podruhé. Ozval se smrtelný výkřik – elf právě dozpíval svoji životní píseň. Cupot malých nožek prozrazoval, že hobit unikl a prchá nahoru. Plácání velkých neobutých nohou však svědčilo o tom, že je mu útočník v patách.

Vosák počkal, až hobit vyběhne nahoru, naposledy se podíval do jeho vytřeštěného, kdysi usměvavého obličeje, a potom ho srazil ze schodů. Třesk lámaných kostí a řev trhaného hobita potvrdily, že i on se dočkal svého osudu.

Vosák s námahou zavalil vchod. Zezdola se už ozývalo jen mlaskání a funění – hostina právě začala. Vyšel z jeskyně a poprvé se usmál. Plán mu vyšel perfektně. Obr lidožrout se nažral a Vosákova koza zůstala celá.

Koniec ukážky