Ukázka elektronické knihy

Jean-Michel Guenassia

Klub
nenapravitelných
optimistů

Z francouzského originálu Le Club des Incorrigibles Optimistes vydaného nakladatelstvím Albin Michel v Paříži v roce 2009 přeložila Helena Beguivinová

Obálku s použitím fotografie Jana Reicha Les Tuileries navrhl Pavel Růt

Odpovědný redaktor tištěné knihy Martin Svoboda

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

Příprava elektronických formátů Pavel Růt

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00, Praha 3, argo@argo.cz, www.argo.cz, roku 2012 jako svoji 1892. publikaci

Elektronické vydání první

© Argo, 2012

Le Club des Incorrigibles Optimistes

© Éditions Albin Michel – Paris, 2009

Translation © Helena Beguivinová, 2012

Cover art © Jan Reich, Les Tuileries, 1970

Cover art copyright © Jana Reichová

ISBN 978-80-257-0787-6

Naše knihy (včetně e-knih) distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

www.kosmas.cz

Věnuji Dominique a Andrée

Klub: podstatné jméno rodu mužského, z angličtiny, spolek pro pěstování společenských styků, literatury, politiky, sportu či her; sdružení přátel.

Raději budu žít jako optimista a mýlit se než žít jako pesimista a mít vždycky pravdu.

– anonym

Duben 1980

Dnes pohřbívají...

Dnes pohřbívají jistého spisovatele. Jako poslední demonstraci. Nečekaně početný, mlčenlivý, uctivý a anarchický dav blokuje ulice a bulváry kolem montparnasského hřbitova. Kolik jich je? Třicet tisíc? Padesát tisíc? Míň? Víc? Říkejte si, co chcete, je důležité, aby vám na pohřeb někdo přišel. Kdyby mu někdo řekl, že tu bude takové srocení, nebyl by tomu věřil. Vysmál by se tomu. Tahle otázka ho asi moc nezajímala. Čekal, že ho narychlo pohřbí tucet věrných, žádné pocty jako pro Huga nebo Tolstého. V tomhle půlstoletí se k poslední cestě žádného intelektuála nesešlo tolik lidí. Jako by býval nepostradatelný nebo všemi bez výjimky uznávaný. Proč sem vůbec přišli? Podle toho, co o něm vědí, by sem vůbec chodit neměli. Jak absurdní vzdávat poctu někomu, kdo se ve všem, nebo skoro ve všem mýlil, kdo se neustále ocital na scestí a se zaujetím své nadání věnoval obhajování neobhajitelného. Udělali by líp, kdyby šli na pohřeb těch, kdo měli pravdu, jimiž on opovrhoval a plamenně je kritizoval. Kvůli těm se nikdo neobtěžoval.

A co když za těmi nezdary bylo v tom nevelkém chlapíkovi něco jiného, obdivuhodného, ta náruživost, s níž přemáhal osud svou myslí, s níž postupoval proti vší logice, s níž se nevzdával, ačkoli porážka byla jistá, s níž na sebe bral rozporuplnost spravedlivého a předem prohraného zápasu, věčného, neustále propukajícího boje bez řešení? Na hřbitov se nedá protlačit, lidé tam šlapou po hrobech, lezou na pomníky a porážejí náhrobky, jen aby se dostali blíž a zahlédli rakev. Jako by to byl pohřeb nějaké zpěvácké hvězdy nebo světce. To nepohřbívají člověka. S ním tu pohřbívají starou ideu. Nic se nezmění, a my to víme. Nebude žádná lepší společnost. Buď se s tím smíříme, nebo nesmíříme. Tady se se svým přesvědčením a ztracenými iluzemi ocitáme jednou nohou v hrobě. Dav jako rozhřešení, které má odčinit chyby, jichž se dopustil ideál. Pro oběti se tím nic nemění. Nedostane se jim omluvy, nápravy ani prvo-
třídního pohřbu. Co může být horšího než páchat zlo, když chtěl člověk konat dobro? Do hrobu tu nesou překonanou epochu. Není snadné žít ve světě bez naděje.

V téhle chvíli se už účty nevyřizují. Nebilancuje se. Všichni jsme si rovni a všichni se mýlíme. Nepřišel jsem kvůli mysliteli. Nikdy jsem nechápal jeho filozofii, jeho divadelní hry jsou nestravitelné a na jeho romány jsem už zapomněl. Přišel jsem kvůli starým vzpomínkám. Dav mi připomněl, kdo to byl. Hrdinu, který podporoval katany, oplakávat nelze. Dělám čelem vzad. Pohřbím ho do nějakého koutku ve své hlavě.

Existují neblaze proslulé čtvrti, které vás vracejí do minulosti a kde je nejlepší se moc nezdržovat. Člověk myslí, že zapomněl, protože na minulost už nemyslí, ale stačí jen, aby se tam vrátil. Já se takhle vyhýbal Montparnassu. Byly tam přízraky, s nimiž jsem si nevěděl rady. Jeden jsem zahlédl před sebou v postranní uličce u Raspailova bulváru. Poznal jsem jeho nenapodobitelný kabát ze světlého ševronu à la Humphrey Bogart z padesátých let. Jsou lidé, které poznáte podle chůze. Ortodoxní straník Pavel Cibulka, král velké ideologické úchylky a laciných vtipů, kráčel beze spěchu, povýšeně a hrdě. Předhonil jsem ho. Ztloustl a nemohl už dopnout kabát. Rozcuchaná bílá kštice mu dodávala vzezření umělce.

„Pavle!“

Zastavil se, koukal na mě. Pátral v paměti, kde už tuhle tvář viděl. Nejspíš jsem mu byl nějak nejasně povědomý. Zavrtěl hlavou. Nic jsem mu nepřipomínal.

„To jsem já... Michel. Vzpomínáš?“

Nevěřícně si mě prohlížel, stále nedůvěřivě.

„Michel…? Malý Míša?“

„No tak, vždyť jsem větší než ty.“

„Malý Míša…! Jak je to už dlouho?“

„Když jsme se viděli naposled, bylo to tady, kvůli Sašovi. Před patnácti lety.“

Zůstali jsme beze slova stát, ponořeni do vzpomínek. Padli jsme si do náruče. Pevně mě k sobě přivinul.

„Nepoznal bych tě.“

„Zato ty ses nezměnil.“

„Nedělej si ze mě legraci. Přibral jsem snad sto kilo. Kvůli dietám.“

„Moc rád tě vidím. Ostatní s tebou nepřišli? Jsi tu sám?“

„Já jdu do práce. Nejsem v důchodu.“

Jeho protáhlý český přízvuk se ozval výrazněji. Zašli jsme do Selectu, pivnice, kde ho očividně všichni znali. Sotva jsme si sedli, číšník mu beze slova přinesl silnou kávu s konvičkou studeného mléka a já jsem si objednal. Pavel se naklonil, aby si přitáhl ošatku s rohlíky ze sousedního stolku, s potěšením tři spořádal a nesmírně vybraně přitom mluvil s plnými ústy. Pavel utekl z Československa před více než třiceti lety a ve Francii žil v nejistých podmínkách. Na poslední chvíli unikl čistkám, které smetly bývalého generálního tajemníka komunistické strany Slánského a jeho ministra zahraničí Clementise, s nímž úzce spolupracoval. Pavel, bývalý velvyslanec v Bulharsku, autor historického díla Brestlitevský mír: Diplomacie a revoluce, o něž žádný pařížský nakladatel nestál, pracoval jako noční hlídač v jednom hotelu ve čtvrti Saint-Germain-des-Prés a bydlel tam v podkrovním pokojíku. Doufal, že se shledá se starším bratrem, který se koncem války dostal do Spojených států, a čekal na vízum, které mu kvůli jeho minulosti odmítali vydat.

„Vízum mi nedají. Bratra už neuvidím.“

„Znám na ambasádě jednoho atašé. Můžu s ním promluvit.“

„Nelam si s tím hlavu. Mám tam složku stejně tlustou, jako jsem já sám. Prý jsem jedním ze zakladatelů československé komunistické strany.“

„A je to pravda?“

Fatalisticky pokrčil rameny.

„Když jsi ve třicátých letech studoval v Praze, výběr byl jasný. Buď jsi byl pro vykořisťovatele, nebo pro vykořisťované. Já jsem si svůj tábor nevybral, já se v něm narodil. Byl jsem mladý, přesvědčený, že máme pravdu, že pro naši zemi není jiné řešení. Je to tak: byl jsem jedním z vedoucích činitelů strany. Vystudoval jsem práva. Myslel jsem si, že ze vzdělání mas a elektřiny vznikne nový člověk. Nemohlo nás napadnout, že nás komunismus semele. U kapitalismu jsme to považovali za jisté. Za války byly věci jasné. Buď jsi byl pro komunisty, nebo pro fašisty. Kdo žádný názor neměl, jeho chyba. Kupředu nás hnalo nadšení. Nemusel jsem o ničem moc přemýšlet. Po osvobození nic nešlo, jak jsme doufali. Jim je dneska fuk, že mi tehdy pověsili kamarády a mou rodinu týrali tak dlouho, dokud se mě nezřekla. Žádného starého komouše ve Státech nepotřebují a já se rozhodl, že je nepřestanu otravovat. Rok co rok žádám o vízum. Odmítnou. Nevadí, podám žádost zas.“

„Řekni mi, Pavle, ty už nejsi komunista?“

„Ale jsem, pořád!“

„Vždyť je to úplný nesmysl. Všude to krachuje.“

„Komunismus je krásná myšlenka, Micheli. Slovo soudruh má svůj smysl. Špatní jsou lidé. Kdyby Dubčekovi a Svobodovi nechali víc času, nakonec by se jim to povedlo. Mimochodem, ta moje věc je na dobré cestě.“

„Jak to?“

„Představ si, že jsem napsal Cyrusi Vanceovi, ministru zahraničí Jimmyho Cartera. Odpověděl mi. Dovedeš si to představit?“

Z náprsní tašky opatrně vytáhl dopis vložený v původní obálce a dal mi ho přečíst. Cyrus Vance odpovídal na jeho dopis z jedenáctého ledna 1979 s tím, že ho předá odpovědným úřadům.

„Co si o tom myslíš?“

„To je zdvořilostní formulka. K ničemu se nezavazuje.“

„Za pětadvacet let je to poprvé, co nějak zareagovali. Je to znamení. Navíc Cyrus Vance není republikán, je to demokrat.“

„Předtím jsi nikdy odpověď nedostal?“

„Byl jsem blbej, psal jsem prezidentovi Spojených států. Ten nemá čas odpovídat každému, kdo mu napíše. To Imre mi poradil, abych napsal ministru zahraničí.“

„Možná jsi zaklepal na ty správné dveře. Co uděláš, jestli žádost zase zamítnou?“

„Už nejsem Čech. Nejsem ani Francouz. Nemám žádné občanství. To je ta nejhorší situace. Neexistuješ. Mám jen malinkou naději, že bratra ještě uvidím. On je Američan. Jednou ročně si telefonujeme, přejeme si k Novému roku. Je stavbyvedoucí. Má rodinu. Žije si dobře. Nemá ale peníze na to, aby přijel do Evropy. Požádám si znovu příští rok. A ten další zas.“

Pivnice se postupně zaplňovala lidmi, kteří se chtěli po pohřbu trochu občerstvit. Jedna skupinka zamířila k našemu stolu. Jakási žena si chtěla přisednout k nám na lavici.

„Je tu volno?“

„Tady je obsazeno!“

Žena couvla před jeho agresivním tónem. Skupinka odešla.

„No ne, to se mi snad zdá! Viděl jsi ty blbečky, co se sešli kvůli tomu idiotovi? Mají snad v hlavě piliny nebo co?“

„Byl to pro ně symbol.“

„Já bych se mu šel na hrob akorát tak vychcat. Nic jiného si nezaslouží. Není na co být pyšný!“

„Nemohl popřít sám sebe.“

„On dobře věděl, jak se věci mají. Už od Gida a Rousseta. Pověděl jsem mu o Slánském a Clementisovi. Neřekl nic. Věděl o Kravčenkovi. Kravčenka odsoudil. Dovedeš to pochopit? Výt takhle s vlky, pohrdat mučedníky, popírat pravdu. To snad není spoluvina? Byl to parchant.“

Zamyšleně zmlkl, sklopil hlavu a stáhl tvář.

„Já nejsem ten pravý, abych někoho soudil, neměl bych to říkat.“

„Nerozumím.“

„To nejmenší je být svému živiteli vděčný. Přežívali jsme díky prachům, které nám dávali. Bez nich bysme tu nebyli.“

„Kdo vám dával prachy?“

Pavel na mě vrhl pohled, jako bych si dělal hloupou legraci. Viděl, že to myslím upřímně.

„Oba, Kessel i Sartre. Dohazovali nám překlady, sem tam nějakou tu práci, napsat někam článek a tak. Znali spoustu lidí. Dávali nám doporučení pro časopisy a novinové redakce. Když jsme byli na dně, zaplatili domácímu nebo exekutorům. Jak jinak bysme vyšli? Neměli jsme ani vindru. O všechno jsme přišli. Kdyby nám nepomáhali, skončili bysme pod mostem. Když oslepl a nevycházel už ven, bylo to horší. Před dvěma lety pomohl Vladimírovi, pamatuješ na něj?“

„Jako by to bylo včera.“

„Měl potíže.“

Hořel touhou mi to vypovědět. Vzpomněl jsem si na Vladimíra Gorenka, jak v zadním sále Balta rozdává potraviny.

„Co se s Vladimírem vlastně stalo?“

„Než utekl na Západ, řídil naftařský komplex v Oděse. Když přišel sem, dostal status politického uprchlíka. Nenašel práci. Žádný naftařský podnik ho nechtěl. Ani ty, které znal a se kterými dřív obchodoval. Nikdo nehnul ani prstem, aby mu pomohl. Víš proč? Báli se Moskvy. Kdyby ho zaměstnali, mohla by se s nimi rozkmotřit. Na komunisty nadávali, ale obchody s nimi dělali. Marcusot, majitel hospody, jak si pamatuješ, to byl slušný člověk: našel mu u jednoho uzenáře v Daguerrově ulici pokoj pro služku. Vladimír se mu staral o účetnictví. Platil mu v naturáliích, salámy a hotovými jídly. Vlastně platil, to je silné slovo, Vladimír si stěžoval, že mu dává zbytky, které by jinak vyhodil. Všichni jsme z toho měli užitek. Vladimír se s námi pak dělil. I jiní obchodníci chtěli, aby jim vedl účetnictví. Pozvolna si našel klientelu. Fungovalo to dobře. Účetním ze čtvrti se to nelíbilo, stěžovali si na něj. Vladimír má spoustu dobrých vlastností, až na to, že je to technický inženýr. Musí mít vždycky pravdu. Není žádný diplomat, jestli chápeš, co mám na mysli. Když se přihnali policajti, místo aby dělal hlupáka a neprovokoval, naštval se a pustil se do nich: ‚Nebál jsem se KGB a přežil jsem Stalingrad, takže se neleknu ani vás. Pracuju, platím daně a vy mi vlezte na záda!‘ Nechtěl nic slyšet. Dál dělal účetnictví, navzdory varování. Nebudeš mi věřit, ale strčili ho do vězení. Za nedovolené provozování činnosti účetního znalce. Seřval vyšetřujícího soudce. Pobyl si čtyři měsíce ve vyšetřovací vazbě. Dovedeš to pochopit? Chlap, který umí šest nebo sedm řečí. Zavřeli mu kancelář. Zkrachoval. A kdo myslíš, že mu pomohl? Kessel zašel za soudcem a Sartre zaplatil pokutu.“

„A co dělá teď?“

„Pracuje u účetního, který ho tehdy udal, a znovu si našel své klienty. Nemůže získat potřebný diplom.“

„Saša se o tom dvakrát třikrát zmínil. Nepochopil jsem, že vám pomáhají.“

„Nevěděl jsem, že ses kamarádil se Sašou. Myslel jsem, že se přátelíš s Igorem. Sašu neměl nikdo rád. Byl to...“

Když viděl, jak na něj zírám, zmlkl. Zůstali jsme mlčky sedět, v kraválu, se vzpomínkami, které na nás začaly dorážet.

„Přátelil jsem se s oběma.“

„S oběma se přátelit nedalo. To prostě nešlo.“

„Já jsem s tím problém neměl. Saša mi jednou řekl, že Kessel za něj zaplatil nájem toho jeho pokojíku. Zase se zpozdil a neodvažoval se ho o to požádat.“

„Kessel měl srdce na dlani. Pomáhal nám až do konce, do loňského roku. Vidíš, že i já se chovám jako pěkný hajzl. Od nikoho nesmíš nic čekat. Prokážeš dobro, a naplivou ti do tváře. Je to silnější než já, nedokážu zapomenout, co Sartre říkal, co dopustil, aby se říkalo, a hlavně co neřekl. Právě proto jsme ho neměli moc rádi. Byl to patentovaný blb, salonní revolucionář, ale byl štědrý. Jenže peníze nic vynahradit nemůžou.“

„Celá ta léta jsem nic neviděl. Byl jsem mladý. Měl jsem dojem, že si tě považoval.“

„Vyprávěl jsem mu vtipy. To ho bavilo. On, který měl tak dobrou paměť, si žádné nepamatoval a chtěl po mně, abych mu je opakoval.“

„Vzpomínám si na Leonida, jak vyprávěl ten svůj vtip o Stalinovi a slunci.“

„No tak povídej, rád si ho zas poslechnu.“

„Počkej, musím si vzpomenout, jak to bylo. To Stalin jednou ráno vstane, venku je velice krásně, a povídá slunci: Slunce, slunce, řekni mi, kdo je na světě nejkrásnější, nejchytřejší, nejsilnější? Slunce ani na chvíli nezaváhá: To ty, ó Staline, světlo světa! V poledne s tím Stalin přijde znovu: Pověz mi, slunce, kdo je nejskvělejší, nejgeniálnější, nejpozoruhodnější člověk všech dob? Slunce tvrdí: To ty, ó nesmírný Staline. Před večeří Stalin neodolá potěšení znovu se slunce zeptat, kdo je nejlepší komunista na světě. A slunce mu odpoví: Tak hele, Staline, jsi cvok, psychopat a nebezpečný magor a můžeš mi vlézt na záda, protože teď už jsem na západě!“

Pavel vybuchl smíchy, jako by tu anekdotu slyšel poprvé.

„Vyprávíš vtipy špatně. Francouzi je vyprávět neumějí. Když ho říkal Leonid, trvalo to hodinu.“

„To je fakt. Bylo to úžasné. Vážně myslíš, že ten vtip vyprávěl samotnému Stalinovi?“

„Říkal to. Leonid není z těch, co se vytahují. Pověz mi, ty ses s ním přátelil, jestli mě paměť neklame?“

„Velice. Rád bych ho zase viděl.“

„A on přitom nenáviděl Sašu.“

„To jsou staré historky, dneska to už nikoho nezajímá. Teď na tom už tolik nezáleží.“

Nic na to neřekl, zaváhal a pokrčil rameny. Vzal si další rohlík.

„Pozveš mě?“

„Mimochodem, co ta tvoje kniha o Brestlitevském míru, vydali ji?“

„Ale kdepak. Znovu jsem ji přeložil, přepsal, pozměnil, zkrátil. Vždycky se najde nějaký důvod proti. Domluvil jsem se s jedním mladým nakladatelem. Dostal jsem se na devět set šedesát pět stránek. Chtěl, abych to ještě o dvě stě padesát zkrátil. Tak jsem to nechal plavat.“

„Pověz mi ještě nějaký vtip, Pavle.“

„Víš, jaký je rozdíl mezi jedním rublem a jedním dolarem?“

Tenhle nepovedený vtip jsem už slyšel. Možná mi ho poprvé řekl před patnácti lety právě on. Marně jsem se snažil vzpomenout.

„Ne, jaký?“

„Jeden dolar!“

Spokojeně se rozesmál.

„Co se stalo, Micheli? Nějakou chvíli jsme o tobě měli zprávy, a pak jsi zmizel.“

„Po Sašově smrti jsem se dál vídal s Igorem a Wernerem. Vídáš někdy ostatní?“

„Jediný, koho nevídáme, jsi ty.“

Říjen 1959 – prosinec 1960

1

Jen jedinkrát v životě jsem obě své rodiny viděl pohromadě. Tedy, část z nich, a i to už představovalo dvacítku lidí. O svých narozeninách jsem měl neblahou předtuchu. Cítil jsem neznámé nebezpečí, které jsem nedokázal identifikovat. Později jsem rozluštil některé signály, které mi měly otevřít oči. Byl jsem příliš malý, než abych jim rozuměl, příliš zaujatý oslavou a dárky. Vídal jsem své kamarády, ti měli rodinu jednu jedinou; já měl dvě, různé. Nestýkaly se. Mariniové a Delaunayové. Otcovu rodinu a matčinu rodinu. Toho dne jsem zjistil, že se vzájemně nenávidí. Jen můj otec, stále veselý, chodil od jedněch k druhým s tácem ovocných šťáv a napodoboval Gabinův nebo Jouvetův hlas:

„Je libo pomerančovou šťávu? Nic se nebojte, je čerstvě vymačkaná.“

Mariniové se váleli smíchy. Delaunayové obraceli oči v sloup.

„Paule, nech toho, to není k smíchu!“ prosila matka, která měla z jeho imitování hrůzu.

Sedla si na kus řeči ke svému bratru Mauriceovi, kterého moc nevídala od doby, kdy se po válce usadil v Alžírsku. Otec ho neměl rád. Já ano, protože neustále vtipkoval. Říkal mi Callaghane. Nechápu proč. Jak mě uviděl, spustil na mě: „How do you do, Callaghan?“ Musel jsem odpovědět: „Very good!“ Když jsme se loučili, dostalo se mi od něj: „Bye-bye, Callaghan!“ s náznakem rány pěstí do brady. Maurice jezdil do Paříže jednou ročně na jakýsi americký seminář o ekonomickém řízení. Považoval za věc cti, že jako první využívá novinek. Říkali tomu management. Svůj slovník špikoval poameričtělými výrazy. Nikdo nevěděl, co znamenají, ale dělali jsme, jako že jim rozumíme. Nadchl ho seminář „Jak vítězit?“. Vysvětloval jeho základy matce, a ta hltala každé jeho slovo. Otec měl za to, že to je podfuk, a nechal se de Gaullovým hlasem slyšet:

„Měli jste mi dát vědět. Poslali bychom na to školení generály francouzské armády.“

Rozchechtal se a Mariniové s ním. Atmosféru to nijak uvolnit nepomohlo. Maurice se nenechal rušit a přesvědčoval matku, aby se na kurz taky zapsala. Když šel dědeček Philippe do důchodu, předal štafetu své dceři. Chtěl, aby se zdokonalovala. Přitom po jeho boku už deset let pracovala. Na Mauriceovo doporučení ji přiměl chodit na školení po americkém způsobu, které se jmenovalo „Jak se stát moderním manažerem“. Na čtrnáct intenzivních dní odjela do Bruselu. Vrátila se se sbírkou tlustých knih, které se v knihovně pěkně vyjímaly. Byla na ně pyšná jako na svědectví a důkaz své kompetence. Tituly od „Jak si získat obtížného klienta“ přes „Jak si vytvořit síť užitečných kontaktů“ po „Rozvíjením vlastního potenciálu k větší efektivitě“. Každoročně chodila na třídenní kurz do luxusního centra na bulváru Hoche a do sbírky vždy přidala další knihu vázanou v červené kůži. Loni byla s Mauricem na semináři „Jak si získat přátele?“, což ji úplně proměnilo. Od té doby chodila se strnulým úsměvem na tváři, klíčem k jejím současným i budoucím úspěchům. Pohybovala se uvolněně, což je známkou vnitřního klidu, hlas měla pevný a přívětivý, jakožto důkaz její osobní síly, a podle Dalea Carnegieho, který ty semináře vymyslel, jí to mělo změnit život. Otec tomu nevěřil. Podle něj to byla ztráta času a peněz.

„Stejně tak nikdy nezměníš pivovarského valacha v dostihového koně,“ pronesl s pousmáním a pohled přitom upíral na Maurice.

Před týdnem jsem matku požádal, aby na oslavu pozvala i Mariniovy.

„Obvykle je nezveme. Narozeniny slavíme v rodinném kruhu.“

Naléhal jsem. Její nový úsměv povadl. Neustoupil jsem, naopak. Jestli nepřijdou, žádná oslava nebude. Podívala se na mě zarmouceně. Matka svá rozhodnutí neměnila. Vzdal jsem to. Když mi otec se spikleneckým úsměvem oznámil, že Mariniovy nakonec pozvali, byl jsem radostí bez sebe a doufal jsem, že díky mně dojde ke smíření. Neměl jsem ji k tomu nutit. Ignorovala je. V celé sešlosti byli cizí jen můj jediný kamarád Nicolas Meyer, který se k smrti nudil a čekal na dort, španělská služka Maria, která chodila od jednoho hloučku ke druhému s tácem pomerančové šťávy a svařeného vína, a můj zrzavě mourovatý kocour Nero, který za ní chodil jako pes. Dlouho jsem si myslel, že mít dvě rodiny je výhoda, dlouho jsem z toho těžil. Ti, kdo žádnou rodinu nemají, si budou myslet, že jsem rozmazlený kluk, který nemá ponětí, jaké to má štěstí, ale mít dvě rodiny je horší než nemít vůbec žádnou.

Mariniovi se ve svém koutě seskupili kolem dědečka Enza. Čekali. Můj bratr Franck si svůj tábor vybral. Tiše mluvil se strýcem Baptistem a babičkou Jeanne. Objevil se otec, nesl obrovský dort s čokoládovou polevou a začal zpívat: „Všechno nejlepší, Micheli,“ a Mariniovi se k němu sborem přidali. Měli to u nich ve zvyku. Jakmile se ocitli pospolu, zpívali. Každý měl svůj oblíbený repertoár, a když se sešli, tvořili sbor. Matka se na mě něžně usmívala. Nezpívala. Sfoukl jsem svých dvanáct svíček nadvakrát. Matčin otec Philippe zatleskal. Nezpíval, nezpíval ani Maurice ani žádný z Delaunayů. Ti tleskali a Mariniovi zpívali: „Všechno nejlepší, Micheli, hodně štěstí, zdraví...,“ a čím víc Mariniovi zpívali, tím víc Delaunayovi tleskali. Moje sestřička Juliette tleskala, Franck zpíval. Nicolas taky. Právě tehdy se mě zmocnil nepříjemný pocit. Koukal jsem na ně a nechápal jsem to, a mou tíseň celý ten povyk přehlušil. Možná odtud pramení moje fobie z rodinných sešlostí.

Dostal jsem tři dárky. Delaunayovi mi věnovali dvourychlostní gramofon, na 33 a 45 otáček, s velkým zásobníkem na singly. To už byl pořádný dar a Philippe zdůraznil, jak citlivá je přenoska a že je třeba pečlivě dodržovat návod k použití.

„Tvoje matka nechtěla, abyste se pořád s bratrem hádali.“

Enzo Marini mi dal tlustou knihu Poklady Louvru. Odešel už od dráhy do důchodu a jednou za měsíc jezdili s babičkou Jeanne díky železničářské slevence do Paříže. Babička toho dne využívala k tomu, aby navštívila otcova staršího bratra Baptista, který od doby, co jeho žena zahynula při dopravním neštěstí, sám vychovával dvě děti. Baptiste jezdil jako strojvůdce na trati Paříž–Meaux a kdysi prý býval výřečný a srdečný. Když o něm rodiče mluvili, vyměňovali si dvojznačné pohledy. Když jsem se vyptával, odpovídali vyhýbavě a jejich mlčení bylo tíživější než to jeho.

Chodíval jsem s Enzem do Louvru. V Lensu, kde bydlel, nebo v Lille nebylo nikdy nic zajímavého k vidění. Nevím, kde ty své znalosti vzal. Vychodil jen základní školu. Znal obrazy a malíře, v oblibě měl zejména italskou renesanci. Celé hodiny až do zavírací doby jsme chodili nekonečnými chodbami. Dny, kdy jsme spolu bývali sami, jsem miloval. Nemluvil se mnou jako s vnukem, ale jako s přítelem. Často jsem se ho vyptával na jeho mládí. Nemluvil o něm rád. Jeho otec odešel z Fontanellata nedaleko Parmy kvůli bídě. Vystěhoval se z Itálie se svými dvěma mladšími bratry. Rodinný statek nechali nejstaršímu bratrovi. Ocitl se na severu, pracoval v dolech. Enzo se ve Francii narodil z rodiny jako první. Jeho otec se ze všech sil snažil stát Francouzem, zakázal všem doma mluvit italsky, přerušil veškeré styky s rodnou zemí a ztratil kontakt se zbytkem rodiny. Enzo se oženil s dívkou z Pikardie. Byl Francouz a byl na to hrdý. Když se ho nějaký hlupák snažil ponížit posměšným Talián nebo Makarón, s úsměvem odpovídal: „Těší mě, a já jsem poručík Vincenzo Marini z Lensu v Pas-de-Calais.“

Otec mi vyprávěl, že párkrát použil i pěsti, aby si vydobyl úctu. Pro něj byla Itálie cizí země, kam v životě nevkročil. Překvapilo nás, když jednoho dne oznámil, že začal chodit na kurz italštiny.

Louvre má netušené výchovné účinky. Enzo mě naučil rozeznávat malíře, poznávat různé styly a epochy. Tvářil se, jako že věří, že můj zájem o sochy nahých žen pramení pouze z dokonalosti Canovových či Bartoliniových linií. Dobíral si mě tím. Když mi Philippe věnoval gramofon, můj otec neřekl ani slovo, ale nad knihou se rozplýval a vykřikoval obdivem nad kvalitou reprodukcí. Obracel stránky s užaslým „týý“ a „pane jo“, s oním poněkud přehnaným způsobem, jímž vše zdůrazňoval. Zastavil se u da Vinciho Svatého Jana Křtitele se vztyčeným prstem a kudrnatou kšticí; byl poněkud zmatený tajemností jeho tak pramálo nábožného úsměvu.

„Nevypadá jako svatý.“

„Proč s námi taky někdy nejdeš do Louvru?“ zeptal se Enzo.

„No, víš, já a muzea...“

Otec vždycky dokázal upoutat pozornost. Položil na stůl hranatý balíček v temně modrém lesklém papíře, převázaný červenou mašlí. Než ho otevřu, měl jsem uhodnout, co v něm je. Ne, kniha to není. Otce by ani nenapadlo nějakou kupovat. Že by hračka?

„Z toho jsi už vyrostl.“

Ani žádná společenská hra. Všichni si lámali hlavu, kromě matky, ta se usmívala. Nebyla to ani stavebnice náklaďáku, ani letadlo, ani loď, ani vláček, ani model auta v přesném měřítku, ani mikroskop, ani hodinky, ani dalekohled, ani kravata nebo parfém, ani sbírka cínových vojáčků, ani psací pero. Nejí se to, nepije se to a není to ani křeček nebo malý králík.

„Snad si nemyslíš, že bych dal do krabice živé zvíře… kdepak, ani vycpané.“

Nakonec nám došla fantazie. Strnul jsem v obavách, že dárek nedostanu.

„Mám ti ho snad otevřít?“ pobídl mě otec.

Rychle jsem lesklý papír roztrhl. Když jsem spatřil krabičku z průsvitné umělé hmoty, zatetelil jsem se radostí. Fotoaparát Brownie Kodak! Nebyl bych si myslel, že mi otec dokáže dát takovýhle dárek. Před dvěma týdny jsem se cestou kolem obchodu s fotografickými potřebami v Soufflotově ulici zastavil, tenhle přístroj obdivoval a otci jsem vysvětloval, jaké má nejnovější funkce. Překvapilo ho, že se ve fotografování tak dobře vyznám. Ve skutečnosti jsem se tak jen tvářil a on toho věděl ještě méně než já. Skočil jsem mu kolem krku, objal ho a opakovaně mu děkoval, jakou mi udělal radost.

„Nech si toho taky trochu pro maminku, to ona ho koupila.“

V několika vteřinách se mi horečně podařilo založit do aparátu film. Uspořádal jsem rodinu do sevřené skupiny proti oknu a celou operaci jsem přitom řídil tak, jak jsem to viděl u fotografa, který nás každoročně fotografoval ve škole.

„Dědo, usměj se. Strýčku Maurici, stoupni si za maminku. Usmívejte se, no tak se přece usmívejte!“

Blesk zaprskal. Hned jsem udělal ještě jeden snímek, pro jistotu. Volba povolání je jako sázka do loterie. Bylo jasné, že se stanu fotografem. Připadalo mi to jako úctyhodný a dosažitelný cíl. Otec si přisadil:

„To je pravda, chlapče, být fotografem musí být fajn, a taky to sype.“

Jestliže jsem měl navíc otcovské požehnání, otevírala se přede mnou snadná cesta. Franck se jako vždycky snažil mé nadšení zchladit:

„Jestli chceš být fotografem, musíš se zlepšit v matice.“

Co ten o tom věděl? Kvůli němu se nebezpečně rozproudila diskuze mezi zastánci tvrzení, že fotografování je umění a že matematika není k ničemu, a těmi, kdo měli za to, že je potřeba vyznat se v perspektivě, optice, emulzích a spoustě technických záležitostí. Zdálo se, že si jsou svou věcí jistí. Nebylo mi z toho příjemně. Navzájem se snažili přesvědčovat hromadou argumentů, které nikdo neposlouchal. Nechápal jsem, že obě strany mohou mít pravdu. Pokud jde o Francka, ten nejspíš žárlil. V mém věku tak krásný dárek nedostal. Fotografování není věda, je to otázka náhody. Ta historická fotografie naší kompletní rodiny, jediná svého druhu, trůnila tři roky na kredenci. Pak zmizela z důvodů, které neměly s jejími uměleckými kvalitami nic společného.

Dlouho jsem žil v naprosté neznalosti naší rodinné historie. Svět byl dokonalý, nebo skoro. Dětem se nevykládá, co se stalo před jejich narozením. Nejdřív jsou moc malé na to, aby tomu rozuměly, pak jsou moc velké, aby to poslouchaly, pak nemají čas a pak už je příliš pozdě. To patří k rodinnému životu. Žijeme vedle sebe, jako bychom se znali, ale nic o sobě navzájem nevíme. Doufáme v zázraky dané pokrevností: v nemožný soulad, naprosté svěřování, niterné splynutí. Spokojujeme se s uklidňující lživostí svého příbuzenství. Možná jsem toho jen očekával příliš. Všechno, co o tom vím, mi prozradil Franck. To on mi vyjevil pravdu o událostech, které naší rodinou otřásly v den, kdy se slavnostně otevíral náš obchod.

Mezi Franckem a mnou je rozdíl sedmi let. Narodil se v roce 1940. Jeho příběh je příběhem naší rodiny se všemi nahodilostmi a nepostižitelnostmi. Bez něho bych tady nebyl. O našem osudu se rozhodlo v prvních měsících války. V té době Philippe řídil svůj podnik s instalatérskými, pokrývačskými a klempířskými potřebami. Před válkou přidal i prodej sanitární keramiky a sporáků. V životě se nedotkl žádné zinkové trubky ani autogenu. Stačilo mu zaměstnávat druhé a podle toho, co říkal, to nebylo snadné. Podnik zdědil po otci a vedl ho zdatně. Jeho potíže nastaly přesně třetího února 1936, kdy jako učně zaměstnal Paula Mariniho. Mému otci bylo sedmnáct a neměl sebemenší chuť zachovávat rodinnou tradici, kdy se zaměstnání u dráhy dědilo z otce na syna. On chtěl žít v Paříži. V den, kdy ho přijali, udělal na dědečka Delaunaye dojem, když mu v rekordním čase něco bezchybně spájel na měkko. V následujících třech letech si pak dědeček gratuloval, že mého otce zaměstnal, protože ten každého okouzlil úsměvem, laskavostí, ochotou a šikovností. Nevědomky tak udělal kozla zahradníkem. Jeho dcera Helena se do toho krásného kluka se sametovým pohledem, kučeravými vlasy a důlkem v bradě, neúnavného tanečníka, který ji rozesmával imitováním Maurice Chevaliera a Raimua, bláznivě zamilovala. Ta léta byla nejspíš pro mé rodiče těmi nejkrásnějšími. Bylo jim sedmnáct osmnáct, scházeli se potají a nikoho by ani nenapadlo, že spolu chodí. V těch dobách se neslušelo, aby dcera majitele chodila s dělníkem, a už vůbec ne se synem italského přistěhovalce. To bylo nepředstavitelné. Každý měl zůstat pěkně na svém místě. Je pravděpodobné, že by se časem věci urovnaly samy. Blížila se válka. Pro milence není nic horšího než být rozděleni silou zbraní. Snadno si dovedu představit, co prožívali a jak je odloučení bolelo. Otec narukoval do podivné války v hloubi Arden, pak přišla porážka. Má matka rodičům půl roku tajila, že je těhotná. Rodinný lékař mluvil o jakési chudokrevnosti, kdy ubývá krvetvorné dřeně a přibývá tukové tkáně. Bylo jí špatně a její stav byl odhalen. Odmítla říct, kdo je otcem dítěte, které pojmenovala Franck. Otec zůstal čtyři roky v zajateckém táboře v Pomořansku bez jediné zprávy. Byl přesvědčen, že na něj zapomněla, pravdu zjistil po návratu do Francie. Z předválečné bezstarostné a lehkomyslné dívky se stala žena. Oba se změnili a stěží se poznali.

Kdyby nebylo Francka, už by se podruhé neviděli a ani by se znovu nedali dohromady. Každý by měl vlastní osud a jejich dobrodružství by bylo jen vzpomínkou z mládí, o níž by věděli jen a jen oni a časem by jim vymizela z paměti. Kdyby nebylo Francka, mí rodiče by se nevzali a já bych tu dnes nebyl. Franckovi bylo pět let. Bylo třeba dát věci do pořádku. Vzali na sebe všechnu odpovědnost. Svatba byla nakvap na radnici pátého obvodu. Ráno v den obřadu se budoucí manželé v rychlosti stavili u notáře Delaunayů, a aniž by si ji přečetli, podepsali smlouvu o odděleném majetku. Paul Marini mohl dostat dceru, ale ne prachy. Babičce Alici ten den diplomaticky nebylo dobře, a protože ji Philippe nechtěl nechat samotnou, ani jeden z nich nešel dceři na svatbu. Kdyby byl otec lepší diplomat, možná by se mu podařilo situaci trochu urovnat. Odmítl církevní obřad pod hloupou záminkou, že nevěří v Boha. To odmítnutí mu u Delaunayů ještě přitížilo, vždyť oni měli odjakživa u Svatého Štěpána na kopci vyhrazenou lavici. Na černobílé fotografii brané na schodech před radnicí jsou mladí snoubenci obklopení jen rodinou Mariniů. Nedrží se za ruce, mezi nimi stojí malý Franck. Svatební den mých rodičů nebyl dobrý den. K večeru se dozvěděli, že Daniel Delaunay u Štrasburku padl. Skromná hostina, kterou chystali Mariniovi, byla zrušena. Na rok se zahalili do smutku. Alice zapomněla na svou indispozici a tvrdila, že nemohla jít dceři na svatbu kvůli hrdinské smrti svého syna. V rodině Delaunayů se ten den vždy připomínal jako výročí Danielovy smrti. Mí rodiče výročí svatby nikdy neslavili.

2

Škola mě nezajímala. Raději jsem se potloukal v Lucemburské zahradě, kolem náměstí Contrescarpe nebo v Latinské čtvrti. Část života jsem jen tak klouzal mezi oky sítě. Učil jsem se dostatečně na to, abych nepropadl. Na Lyceum Jindřicha IV. jsem se dostal jen tak tak. Dědečka Delaunaye to stálo návštěvu u ředitele, který rodinu znal. Studoval tam už Franck. Přes starobylý vzhled a zápach plesniviny měla škola několik výhod. Studenti tam měli poměrně velkou volnost, mohli chodit dovnitř a ven bez kontrol. Měl jsem štěstí, že Nicolas byl nejlepší ve třídě. Nezůstával jsem jen u doslovného opisování úkolů z matiky. Zpestřoval jsem je. Různě jsem odbočoval nebo do nich záměrně vkládal chyby. Párkrát jsem dostal lepší známku než on, ačkoli jsem to měl všechno opsané od něj. Pak jsem od hloupoučkých podvodů s učebnicí na kolenou při písemce přešel k důmyslnému vyrábění neodhalitelných taháků. Věnoval jsem víc času jejich přípravě, než bych potřeboval k učení. Nikdy jsem se nenechal přistihnout. V dějepise a zeměpise jsem je nepotřeboval. Stačilo mi jednou si učivo přečíst, a vtisklo se mi do hlavy. Díky tomu jsem mohl Nicolasovi pomoc oplácet. To byla jeho slabá stránka. Drželi jsme se na prvních místech. Po léta mě profesoři považovali za dobrého žáka, ačkoli jsem se vůbec neučil. Systematicky jsem se snažil vypadat starší, než jsem byl. Bez potíží se mi to dařilo. Využíval jsem svých sto sedmdesáti tří centimetrů a budil jsem dojem, že chodím do sexty, když jsem nastoupil teprve do kvarty. Z toho důvodu jsem s výjimkou Nicolase neměl kamarády svého věku. Stýkal jsem se s Franckovými přáteli, za nimiž jsem chodil do hospod kolem Maubertova náměstí, kde trávili čas diskutováním o nápravě světa.

Doba to byla vzrušená. Po dlouhých letech, kdy zmizel z politického života, se de Gaulle vrátil, aby zachránil francouzské Alžírsko ohrožované alžírskými teroristy. Začínala se užívat slova, jejichž význam mi nebyl úplně jasný: dekolonizace, zánik impéria, alžírská válka, Kuba, nezúčastněné země a studená válka. Tyhle politické novoty mě moc nezajímaly. Protože Franckovi přátelé nemluvili o ničem jiném, poslouchal jsem a nic neříkal, tvářil jsem se, jako že tomu rozumím. Ožíval jsem, když se hovor stočil na „rock’n’roll“. Před pár měsíci to na nás dopadlo bez varování. Měli jsme puštěné rádio, ale moc jsme ho neposlouchali. Já si četl rozvalený v křesle. Franck se učil. Z přijímače se ozvala neznámá hudba. Zvedli jsme hlavy oba zároveň a nevěřícně na sebe zírali. Přistoupili jsme k rádiu, Franck zvuk zesílil. Bill Haley nám právě změnil život. Ze dne na den jsme tuhle muziku vzali za svou, rázem jsme zapomněli na odrhovačky. Dospělí to nesnášeli, až na tatínka, který miloval jazz. Byla to hudba divochů, my kvůli ní ohluchneme a budeme ještě hloupější než doteď. Nerozuměli jsme slovům, ale to nám nevadilo. Franck a jeho přátelé objevili spoustu amerických zpěváků: Elvis, Buddy Holly, Little Richard, Chuck Berry a Jerry Lee Lewis se stali našimi nerozlučnými společníky.

Vzrušená byla nejen doba, ale taky Latinská čtvrť. Poujadistický poslanec za pátý obvod se jmenoval Jean-Marie Le Pen. Zvolili ho drobní obchodníci a domovnice, ostře napadal „rudé“, jinými slovy ty, kdo nesdíleli jeho myšlenky. Kolem Sorbonny a bulváru Saint-Michel propukaly regulérní bitvy mezi studenty z obou táborů. Tradiční rozštěpení na levici a pravici narušila alžírská válka, která nás každý den zahrnovala dalšími a dalšími hrůzami. Teď byl člověk buď pro francouzské Alžírsko, nebo proti němu. Mnozí socialisté byli pro, mnozí pravičáci proti a mnozí měnili názor v obou směrech.

Franck byl pro nezávislost. Patřil mezi Mladé komunisty, zrovna ho přijali do strany, které skálopevně věřil. Byl si blízký s Enzem a Baptistem, chodil s nimi každý rok na slavnost deníku L᾽Humanité. To z něj dělalo pravého Mariniho. Dědeček Delaunay nevynechal jedinou příležitost, aby se mu mohl posmívat a dávat najevo svou nelibost. Právě kvůli této zakuklené válce Franck tak netrpělivě očekával, až dostuduje ekonomku, aby mohl odejít z domu. Tatínek se snažil sedět na dvou židlích. Kdyby prohlásil, že je komunista, Philippe by ho ihned vyhodil z domu. Otec věděl, kde je hranice, kterou nesmí překročit. Tolerovali ho, protože o sobě tvrdil, že je socialista radikálního smýšlení. Podle něj bylo důležitější usilovat o nezávislost vůči vlastní rodině. Dělal, co mohl, aby uhlazoval rozpory s tchánem a aby ho tchán přijal. Socialistou byl jen slovně. V jeho každodenním životě se to nijak neprojevovalo. Franck se aspoň pokoušel sladit svůj život se svými idejemi. Nedělní obědy bývaly vzrušenější než ve většině rodin. Matka odmítala, aby se u stolu mluvilo o aktuálních tématech. Nebylo snadné se jim vyhnout. Jak říkal Franck, každé téma je politické.

Pro Delaunaye bylo Alžírsko součástí Francie. To ale nebyl pravý důvod, proč bylo nedotknutelné. Bylo posvátné proto, že se tam po válce usadil Maurice, když si vzal za ženu Louise Chevallierovou, čistokrevnou alžírskou Francouzku. Její přebohatá rodina vlastnila desítky činžáků v Alžíru a v Oranu. Maurice spravoval jmění své ženy a rok od roku majetek rozhojňoval nákupem dalších domů. Slovo „nezávislost“ představovalo cosi nemožného a neslušného. Philippe i moje matka se tělem i duší postavili za Maurice a nástup de Gaulla k moci je uklidnil. S tím velkým vlasteneckým vůdcem zůstane Alžírsko francouzské. Třetí nejmocnější armádu světa přece nepřemůže hrstka otrhaných teroristů. Feláhové byli banda krvelačných a nevděčných zvrhlíků zmanipulovaných Amerikou. Zatímco Delaunayové připouštěli, že „domorodci“ do této slepé uličky zbloudit mohou, k Francouzům, kteří zrazují svou zemi a své spoluobčany a podporují povstání, chovali bezmeznou nenávist. Mezi Franckem a Mauricem panovalo cosi silnějšího než nevole. Zakopali se na svých pozicích a považovali za věc cti hájit svůj názor, provokovat protivníka a dávat mu najevo své nejhlubší opovržení. Rodina se snažila, aby se nesetkávali. Když se potkali, matka zakazovala, aby se na toto téma mluvilo. Slova jako Alžírsko, válka, atentáty, právo na sebeurčení, referendum, generálové, plukovníci, Afrika, legionáři, armáda a také čest, starost, budoucnost, padouch, mučení, blbeček, svoboda, komouš, ropa, špatné pro obchod byla po celou dobu aperitivu i jídla vypovězena z konverzace. Prostor k hovoru se tak zúžil, ale aspoň jsme si mohli dojíst pečeni s fazolkami bez urážek.

* * *

Kvůli Franckovi a aby se mi zabránilo vydat se jeho cestou, zorganizovali Philippe s matkou jakýsi sanitární kordon a bránili mi, abych se stýkal s otcovou rodinou a abych s nimi chodil na slavnost L᾽Humanité. Podle toho, jak srozuměně a se znechuceným výrazem o ní mluvili, jsem si dlouho myslel, že se tam dějí strašlivé a hanebné ohavnosti. Chodit s Enzem jednou měsíčně do muzea v Louvru mi však matka zabránit nedokázala. Enzo se mě nijak nesnažil přesvědčovat ani přetáhnout do svého tábora. Byl v první řadě fatalista, až poté komunista. Je pravděpodobné, že je to totéž. Když se někdo narodil jako dělník, byl z něj komunista; když se narodil jako buržuj, byl to pravičák. Hlavně to nemíchat. Socani podle něj ztělesňovali kompromisnictví. Měl mému otci za zlé, že přešel k nepříteli, a vytýkal mu, že zradil dělnickou třídu. Měnit společenskou třídu nebylo dovoleno. Svět byl jednoduchý: protože jsem syn buržuje, bude ze mě buržuj. Ve skutečnosti mně byly jejich problémy, názory a hádky ukradené. Nebyl jsem pro jednu ani pro druhou stranu. Nudilo mě, jak jsou si vším jistí, a bylo mi to cizí. Jejich bitvy se mě netýkaly. Mě v životě zajímal rock’n’roll, literatura, fotografování a fotbálek.

3

S Nicolasem jsme ve fotbálku tvořili nejlepší dvojici. On v obraně, já v útoku. Nebylo snadné nás porazit. Když jsme si chtěli zahrát v klidu, chodili jsme na náměstí Contrescarpe. Našimi protivníky tam bývali studenti z okolních fakult nebo z nedaleké polytechniky, hlavy otevřené, ale ve fotbálku nuly. Bez obalu jsme si z nich dělali blázny. Někteří totální porážky od smrkáčů o deset let mladších snášeli jen těžko. Dělali jsme to jako Samy. Zesměšňovali jsme je, aniž jsme jim věnovali pozornost.

„Další pán na holení!“

Zpočátku jsme jásali. Dávali jsme najevo radost. Pak jsme si to vychutnávali mlčky. Ignorovali jsme je. Hleděli jsme si fotbálku, bílého míčku a malých modrých a červených panáčků. Věděli, co je čeká a že nás nedokážou porazit, ještě než vůbec začali. Naše bohorovná nevšímavost byla horší než opovržení. Aby si zasloužili náš pohled, museli nás nějak ohrozit, vyrovnat skóre nebo získat mečbol. Zájemci nechyběli, a když člověk prohrál, musel si dlouho počkat, než se zase dostal ke hře. Řetězením zápasů jsme se nakonec unavili, a jakmile jsme polevili, vykopli nás s náznakem úsměvu, což znamenalo předávání žezla. Někteří byli dobří, ti vydrželi nejmíň pět šest partií za sebou, jiní se zdrželi jen kratičce.

Když jsme se cítili ve formě a byli jsme připravení rozdat si to s celou zeměkoulí a dostat klidně i na frak, chodili jsme do velké hospody Balto na náměstí Denfert-Rochereau. Tam byly fotbálky dva. Hráli jsme s dospělými, a ti nás respektovali. Ani by nás nenapadlo hrát na druhém fotbálku vedle hracích automatů, ani když byl volný nebo když nám tam hráči nabízeli partičku. Šetřili jsme si energii na hru proti borcům, těm, kdo přijížděli z jižních předměstí. Nejlepší byl Samy. Dokázal hrát sám proti dvěma a snadno je porážel. Končil, až ho to přestalo bavit nebo když musel odejít do práce. Pracoval v noci pro jednoho obchodníka v tržnici, tahal tuny ovoce a zeleniny. Byl to pravý rocker s kohoutem à la Elvis, pořádný hromotluk s obrovskými bicepsy, na každém zápěstí dva kožené náramky, člověk, ke kterému byste si nedovolili žádnou neuctivost. Hrál s rychlostí, která nám vyrážela dech, a do každého míčku vkládal neuvěřitelnou sílu. Hráčů, kterým se ho podařilo porazit, nebylo víc než prstů na jedné ruce. Patřil jsem mezi ně. Stalo se to jen třikrát, a to těsně, zatímco on mě rozdrtil mnohokrát. Samy si vůbec študáků a buržoů ani za mák nevážil. Označoval nás jediným slovem: byli jsme nicky a z výše své impozantní postavy námi opovrhoval. Mluvil jen se sobě rovnými a s nemnoha dalšími, mezi něž patřil i Jacky, číšník v Baltu, jeho kamarád, který pocházel ze stejného koutu na předměstí. O Samym se za jeho zády tiše povídalo leccos. Byl to prý buď malý, nebo velký gauner. Nikdo nevěděl, jestli mu takovou pověst vyneslo jeho drsné vystupování nebo jeho černá bunda, anebo jestli byla jeho reputace vůbec nějak podložená. Mně byl docela nakloněn od chvíle, kdy jsem v Baltu v obrovském jukeboxu značky Wurlitzer, blyštícím se mezi dvěma hracími automaty, pustil C᾽mon Everybody. Vyneslo mi to od něj přátelské plácnutí do zad a oceňující úšklebek. Čas od času, když se objevila dvojice dobrých hráčů, o nichž věděl, že je sám nezvládne, si mě bral jako zadáka. Bylo pro mě otázkou cti být hoden jeho přízně a vždycky jsem dal dva tři góly střelou, proti níž bylo těžké se bránit a kterou jsem uměl jako jeden z mála. Kromě těchto vzácných projevů sympatií jsem na tom byl stejně jako všichni ostatní. Dostávalo se mi pohrdání, přezdívky „totální nicka“, a ty neustálé změny jeho postoje mě mátly. Když jsem měl trochu drobných, pouštěl jsem nějakou rockovou desku. Jakmile se ozvaly první energické zvuky kytary, ulehčeně si odfrkl a hlavou mi naznačil, abych se k němu přidal jako obránce. Spolu jsme ani jednou neprohráli.

Balto byla pravá auvergnská hospoda. Marcusotovi přišli po válce z kraje Cantal a v téhle hospodě trávili veškerý život. Pracovala v ní celá rodina sedm dnů v týdnu od šesti ráno do půlnoci. Otec Albert vedl svou živnost mistrovskou rukou a svůj sociální vzestup dával najevo okázalými anglickými motýlky, které sbíral, a neustále si kontroloval v zrcadle, zda je má bezchybně uvázané. Když byly příjmy dobré, plácal se spokojeně oběma rukama po vypouklém břichu.

„Zlaťáčky jdou sem a tady mi je nikdo nevezme.“

Kdyby měl někdo ztělesnit slovo bonviván, musel by se podobat otci Marcusotovi. Mluvil o tom, že se vrátí tam k nim, zpátky na venkov, zmiňoval se o výhodném podniku, který by mohl převzít kdesi v Aurillaku nebo v Saint-Flour. Jeho žena, podsaditá Madeleine, neměla vůbec chuť se tam vracet, protože jejich tři děti se usadily v pařížské oblasti.

„Otravovat se budeme mít čas na hřbitově, nemá cenu se tam zahrabat už zaživa. Stačí, že jsme tam na prázdniny.“

Marcusotovi si nechávali všechno, nebo skoro všechno posílat z Cantalu. Jejich opékané brambory se sýrem byly nejen skvělé, ale i vydatné: s uzenkami z Quercy vás zasytily nejmíň na dva dny; na jejich roštěnky po salersku v hořčičné omáčce a s tvarohovými nočky chodívali lidé ze široka daleka. Paní Marcusotová byla výborná kuchařka. Připravovala na každý den jiné domácí jídlo. Jejich slibná vůně vás vítala hned u vchodu a vynesla jí už tři pochvalné gastronomické kritiky pověšené v pozlaceném rámu vedle jídelního lístku. O Auvergnanech se povídala spousta nehezkých věcí. Tihle byli štědří a neškudlili ani na velikosti porcí, ani neváhali s postupujícím měsícem dávat na sekyru, jen bylo třeba dluh vyrovnat začátkem následujícího měsíce, abyste měli nárok být zase obslouženi. Se zlou se potázal, kdo zapomněl a myslel si, že může začít chodit jinam: „auvergnský telefon“ to rychle roznesl a neplatiči jeho povinnosti záhy připomněl.

Doména Marcusotových byla za barem, sál a zahrádku měl pod palcem Jacky. Běhal od rána do večera, bral objednávky, v běhu je hlásil otci Marcusotovi, který je přichystal a navršil mu je na tác jako pyramidu talířů, sklenic a lahví, nikdy nic nepřevrhl, zpaměti počítal účet, aniž se spletl, to vše s úsměvem a péčí, které mu vynášely štědré spropitné. Jacky měl v životě jen jedinou vášeň: fotbal. Jako náruživý fanoušek Stade de Reims nesnášel pařížský Racing Club, „klub pro teplouše“, jak zněla Jackyho nejhorší nadávka. Svět se točil kolem střetu těchto dvou týmů. Byli jste buď v jednom, nebo druhém táboře. Nikdo si nesměl brát do úst jeho hrdiny: Fontaina, Piatoniho a Kopu, jemuž jen těžko odpouštěl jeho „zradu“. Když Stade de Reims s Racingem nebo Realem Madrid prohráli, byl to den smutku a nikdo si nic nedovolil, dokonce ani fanoušci Racingu, kterých bylo nejvíc. Vášeň pro svůj klub sdílel se svým kamarádem Jackym i Samy. K poctě jejich dresu hrával ve fotbálku s červenými. Když vyhrál snadno, neřekl ani slovo, opovrhoval poraženým, jen mlčky vzal dvaceticentimovou minci z popelníku, kam ji položili ti, kdo čekali, až na ně přijde řada, a strčil ji do přístroje, aby míčky vypadly zase ven. Když mu dal někdo zabrat a on se musel s výhrou trochu namáhat, oslavil vítězství výkřikem: „Remeš vás jebe!“

Balto byla obrovská hospoda na rohu dvou bulvárů. Z bulváru Denfert-Rochereau se šlo k výčepu a prodeji tabáku, hned vedle byly fotbálky, automaty a jukebox, ze strany Raspailova bulváru restaurace se šedesáti místy. Mezi zadními stoly jsem zaznamenal dveře za zeleným sametovým závěsem. Tam chodívali muži zralého věku. Nikoho jsem neviděl vycházet ven. Vrtalo mi to hlavou. Často jsem si říkal, co tam asi tak může být. Že bych se tam šel podívat, to mě vůbec nenapadlo. Nikdo z mých spoluhráčů fotbálku o tom nevěděl. Nezajímalo je to. Dlouho jsem se o to nestaral. Když byl nával a dlouho se čekalo, bral jsem si knížku a sedával jsem na zahrádce na sluníčku. Nic jsem si neobjednával a Jacky mě nechával na pokoji. Jednou viděl, jak jsem byl zklamaný, když Remeš prohrála ve finále s Realem. Od té doby mě už nepovažoval za zákazníka. Balto s Marcusotovými, Nicolasem, Samym, Jackym a štamgasty pro mě tehdy bylo jako druhá rodina. Trávil jsem tam šílenou spoustu času. Musel jsem být doma, než se matka vrátí z práce. Každý večer jsem se vracel chvilku před sedmou a rozložil si knihy a sešity po psacím stole. Když přišla s otcem, viděla, že se učím. Běda mi, když se vrátila domů a já tam nebyl. Dařilo se mi ji uklidnit, když jsem přísahal, že jsem se učil u Nicolase. Lhal jsem s jistotou, která mi dělala potěšení.

Tahal jsem s sebou svůj Brownie Kodak a trénoval jsem si fotografování. Výsledek za moc nestál. Lidé se mi v záběru ztráceli, trčeli tam jako tyčky. Tváře nebyly k rozeznání. Mé snímky vůbec nic nevyjadřovaly. Přiblížil jsem se k fotografovaným osobám, čas od času se mi podařilo zachytit výraz nebo pocit. Jak fotografovat, aby mě nikdo neviděl? Musel jsem si poradit s nevypočitatelným nepřítelem, o tři roky mladší sestrou Juliette. Ta si svůj tábor vybírat nemusela. Byla Delaunayová do morku kostí. Fintilka se skříněmi nabitými oblečením. Tvrdila, že nemá co na sebe, a v jednom kuse dumala, co si obléct, až půjde ven. Se svou bezelstnou tvářičkou z rodičů vymáčkla, co chtěla. Ten nevinný a naivní výraz byl ale jen zdáním. Matka jí stoprocentně věřila a často se jí ptala, jestli jsem opravdu přišel domů v šest, jak jsem tvrdil. Juliette mě bez výčitek zrazovala zavrtěním hlavy.

Byla to neuvěřitelná, nenapravitelná žvanilka, dokázala mluvit celé hodiny, aniž si člověk pamatoval o čem. Zabrala veškerý prostor pro konverzaci. Nedalo se s ní o ničem diskutovat. Nepustila vás ke slovu. Člověk to nakonec vzdal, nechal se unášet nepřerušovaným proudem slov, který se jí linul z úst, do hovoru vstoupit nemohl. Všichni si z ní dělali legraci. Dědeček Philippe ji vynášel do nebes, ale říkal jí „ty moje roztomilá brepto“. Bez váhání jí zakazoval, aby v jeho přítomnosti mluvila. Unavovala ho. Enzo říkával, že je to taková stará mladá.

„Jsi stejná chiacchierona jako moje sestřenice Lea, která ještě pořád žije v Parmě.“

Ta přezdívka jí už zůstala. Nesnášela ji. Když jsme ji chtěli naštvat, říkali jsme jí chiacchierona. To jí zavřelo pusu. Někdy začala mluvit na začátku oběda a neúnavně pokračovala v monologu. Otec bouchl do stolu.

„Zmlkni, Juliette, už toho bylo dost. To není možné, jak je ta holka užvaněná!“

Energicky protestovala:

„Já nejsem užvaněná! Mě jenom nikdo neposlouchá.“

4

Měl jsem hrůzu z mrhání časem. Jediná věc, kterou jsem považoval za užitečnou, bylo čtení. U nás nikdo doopravdy nečetl. Matce trvalo rok, než přečetla Knihu roku, aby o ní pak mohla mluvit a okolí ji považovalo za velkou čtenářku. Můj otec nečetl vůbec a byl na to pyšný.

Franck měl v pokoji politické knihy. Dědeček Philippe si cenil jedině Paula Bourgeta, v mládí miloval jeho romány.

„Říkejte si, co chcete, před válkou byla literatura něco úplně jiného.“

Kupoval si luxusní vydání knih v obchodech v ulici Odéon. Nečetl je, jen si je vystavoval do knihovny. Pro mě bylo čtení nutkavou potřebou. Vynahrazoval jsem to za celou rodinu. Když jsem ráno rozsvítil, popadl jsem knihu a už ji nepustil z ruky. Matku rozčilovalo, když mě viděla s nosem zabořeným do knížky.

„To nemáš nic jiného na práci?“

Nesnášela, když na mě mluvila a já jí neodpovídal. Několikrát mi knihu vytrhla z ruky, aby mě donutila k hovoru. Volat mě k večeři, to už vzdala, místo toho našla účinnější metodu. Z kuchyně mi v pokoji vypnula proud. Nezbylo mi než se k nim připojit. Četl jsem i u stolu, což dráždilo zase otce. Četl jsem při čištění zubů i na záchodě. Tloukli mi na dveře, abych je tam už pustil. Četl jsem v chůzi. Cesta do školy mi trvala čtvrt hodiny. Znamenalo to čtvrthodinku četby, která se protáhla na půlhodinku nebo i víc. Prodloužení jsem započítával do cesty a vyrážel o to dřív. Často jsem však přišel pozdě a mnohokrát byl za tři bezdůvodné pozdní příchody po škole. Vzdal jsem vysvětlování tupcům, kteří nás měli vzdělávat, že moje zpoždění důvod mělo, a to nevyhnutelný. Můj anděl strážný nade mnou bděl a vedl mé kroky. Nikdy jsem nenarazil do sloupu ani mě při přecházení s nosem v knize nic nepřejelo. Vyhýbal jsem se psím výkalům špinícím pařížské chodníky. Nic jsem neslyšel. Nic jsem neviděl. Chodil jsem jako podle radaru a do cíle dorazil vždy živ a zdráv. Při většině hodin ve škole jsem dál četl s knihou na klíně. Žádný profesor mě nikdy nepřistihl. Když mě pár napínavých stránek na blíže neurčitou dobu přibilo někde na chodníku na místě, dorazil jsem pak do školy pozdě. Nejhorší byly přechody. Několikrát jsem zmeškal zelenou a častokrát mě do reality přivedlo až zatroubení auta.

Nakonec jsem si spisovatele rozdělil na dvě kategorie: ty, kteří vás nechají přijít včas, a ty, kteří způsobují zpoždění. Ruští autoři mi vynesli hromadu hodin po škole. Když začalo pršet, schovával jsem se do domovních vchodů, abych si mohl v klidu číst dál. Období Tolstého představovalo černý měsíc. Bitva u Borodina mi vynesla tři hodiny po škole. Když jsem doktorandskému studentovi, který si přivydělával dozorem, několik dní nato vysvětloval, že za můj pozdní příchod může sebevražda Anny Kareniny, myslel si, že si z něj dělám legraci. Ještě jsem si to zhoršil přiznáním, že nechápu, proč sebevraždu vlastně spáchala. Musel jsem se vrátit o několik stránek zpátky, protože jsem se lekl, že jsem ten důvod někde přešel. Napařil mi dva čtvrtky po škole: jeden za to, že jsem přišel po iksté pozdě, druhý proto, že si ta káča tolik pozornosti nezasloužila. Nezlobil jsem se na něj. Díky tomu jsem dočetl Paní Bovaryovou. Když jsem se pustil do některého autora, držel jsem se ho, i když některých nebylo lehké se chytit. Na horách i u moře jsem přiváděl rodiče k zoufalství. Trávil jsem veškerý čas čtením bez ohledu na to, co zajímalo je. V místní knihovně na radnici naproti Pantheonu měly knihovnice pochybnosti, když mě viděly tak rychle vracet pět knih, jež si mohl čtenář zapůjčit najednou. Koukaly na mě podezřívavě. Kašlal jsem na to a dál se staral o svého momentálního autora, dokud jsem odhodlaně nepročetl celou jeho polici. Hltal jsem klasiky a řídil se přitom vlastními literárními kritérii. Nečetl jsem v první řadě dílo. Přečetl jsem si autorův životopis, a když se mi ten člověk nelíbil, nelíbilo se mi ani jeho dílo. Člověk byl důležitější než dílo. Měl-li hrdinský nebo slavný život, jeho romány byly lepší. Když byl sám ohavný nebo průměrný, šlo mi čtení ztuha. Saint-Exupéry, Zola a Lermontov byli dlouho mými nejoblíbenějšími autory, a to nejen kvůli svému dílu. Rimbauda jsem miloval kvůli jeho ohromujícímu životu a Kafku kvůli životu skrytému a anonymnímu. Ale co dělat, když jste zbožňovali Julesa Verna, Maupassanta, Dostojevského, Flauberta, Simenona a spoustu dalších, když se z nich nakonec vyklubali hnusní darebáci? Měl jsem na ně zapomenout, ignorovat je a přestat je číst? Dělat, jako by neexistovali, ačkoli jejich romány čekaly jen na mne? Jak mohli napsat tak výjimečná díla, když sami byli jako lidé naprosto ohavní? Když jsem tuto otázku kladl kamarádům, koukali na mě, jako bych spadl z višně. Nicolas tvrdil, že existuje dost spisovatelů, kteří si zaslouží být čteni, než aby člověk ztrácel čas s těmi, kteří své dílo osobně zradili. To nebyla pravda. V každé skříni se skrýval nějaký odporný kostlivec. Když jsem se na to zeptal našeho profesora francouzštiny, dokazoval mi, že každý spisovatel, který se objevuje v učebnicích od Lagarda a Micharda, si zaslouží mou pozornost, a kdyby se na ně měla uplatňovat pravidla morálky a slušnosti, muselo by se z této příručky vyškrtat a vypustit nejmíň devadesát procent všech autorů. Klatba by měla postihnout jen extrémní případy, takové, které si nezaslouží být studovány a které neprošly lagardamichardizací.

Rozhodující byl názor dědečka Enza. Jednou v neděli, když jsme se potulovali v Louvru, jsem se mu se svými pochybnostmi svěřil. Právě jsem zjistil, že Jules Verne byl zuřivý antisemita a hystericky vystupoval proti Komuně. Enzo pokrčil rameny a ukázal na plátna kolem nás. Co vím o malířích, jejichž práci obdivujeme? Kdybych opravdu znal Botticelliho, El Greka, Ingrese či Degase, zavřel bych oči, abych jejich obrazy neviděl. Měl bych si zacpat uši, abych neslyšel hudbu většiny skladatelů nebo rockových zpěváků, které mám tak rád? Odsoudil bych se k životu v bezúhonném světě, kde bych se ukousal nudou. Podle něj, a jeho jsem nemohl podezřívat z nemístné shovívavosti, bylo bez debaty, že dílo je vždy to nejdůležitější. Lidi máme soudit podle toho, co udělali, ne jací byli. Protože jsem se netvářil nijak přesvědčeně, pousmál se a prohlásil:

„Když se ti líbí román nějakého darebáka, neznamená to, že mu dáváš rozhřešení, že souhlasíš s jeho názory nebo že se stáváš jeho komplicem. Jen uznáváš jeho nadání, ne jeho morálku nebo ideály. Nemám chuť potřást si rukou s Hergém, ale Tintina mám rád. A kromě toho, jsi snad ty sám úplně bez chyby?“

5

Fotbálek jsme hrávali také U Narvala, v hospodě na Maubertově náměstí. Chodívali jsme tam po škole. Nicolas bydlel hned vedle, Na Denfert to měl daleko. Úroveň tu byla slabší, ale bylo tu veseleji díky studentům ze Sorbonny a Lycea Ludvíka Velikého. Měli z nás vítr. Překonávali jsme rekordy ve výdrži, svírali jsme madla fotbálku celé hodiny. Někteří diváci nikdy nehráli, sázeli na naše vítězství a platili nám pití. Narval bylo útočiště Francka a jeho kamarádů. Jakmile mě zahlédl, vždycky chtěl, abych se šel domů učit. Dlouho jsem bez odmlouvání poslouchal. Krátce po dvanáctých narozeninách jsem ho ale poslal k šípku. Říkám si, kde jsem vzal odvahu se mu postavit. Právě jsme začali hrát. Měli jsme modré. Na tomhle fotbálku to byla mírná nevýhoda. Přední tyč trochu drhla. Podařilo se mi po zpětné přihrávce vypálit, až to v brance řachlo a přihlížející propukli v jásot a blahopřáli nám. Jednoho z nich nenapadlo nic lepšího než na Francka, který seděl s kamarády opodál, křiknout:

„Hele, ten tvůj brácha fakt válí!“

Věděl jsem, že teď Franck přijde, opře se o mantinel na kraji stolu a přede všemi hráči se do mě pustí. Dál jsem sázel góly, ani jsem nezvedl hlavu. Stál tam a zíral na mě. Viděl jsem jeho nervózní prsty. Do hry jsem se opřel s neobvyklou silou. Góly cvakaly za mlčení znalců. Zakončil jsem falší levého útočníka, takže šli s kanárem pod stůl. Když už jsem sahal po další minci, chytil mě za ruku.

„Micheli, mazej domů!“

Viděl jsem je, jak se posměšně usmívají v přesvědčení, že chlapeček poslechne staršího bratra a jako obvykle odejde domů. Najednou jsem rozhodně vykřikl:

„Ani náhodou!“

Moje reakce ho překvapila:

„Slyšel jsi? Padej domů!“

Slyšel jsem sám sebe, jak ječím:

„Nebo co? Praštíš mě? Budeš žalovat?“

To Franck nečekal. Nechápavě na mě zíral. Cítil, že se nedám. Pokrčil rameny. Vrátil se mezi své kamarády. Pokradmu jsem po něm pokukoval. Ignoroval mě. Nechali jsme se vyřadit dvojičkou nicek, která měla dojem, že jsou mistři. Nicolas, který hodil do stolu první minci, chtěl hrát ještě jednou. Já neměl ani centim. Naštvaně odešel. Já jsem si šel sednout na lavici vedle Francka. Mluvil, jako bych tam nebyl. Už jsem se chystal odejít, když se mě naprosto přirozeně zeptal:

„Co si dáš?“

Takovou nabídku jsem nečekal. Přemýšlel jsem, v čem je háček.

„Nemám prachy.“

Pierre Vermont seděl naproti a teď se do toho vložil:

„Teď je to na mně, blbečku. Dej si, co chceš.“

Objednal jsem si pivo ředěné limonádou a pozvedl sklenici Pierrovi na zdraví. Slavil odjezd do Alžírska, zrušili mu odklad. Ulevilo se mu, že prošel lékařskou prohlídkou, obával se, že ho vojenské služby zprostí. Dělal na našem lyceu dozor ve vyšších třídách. Byl to hromotluk, opora ragbyového mužstva pařížské univerzity. Žáky tituloval „blbečku“ téměř důsledně. Byl to jeho způsob řeči. Zpočátku mě to trochu zaráželo. Dva měsíce před jeho odchodem do armády jsme se vídali denně. Spřátelili jsme se. Překvapilo mě, že ačkoli mezi námi byl takový věkový rozdíl, bral mě vážně. Jako jediný jsem mu věnoval pozornost. Vždycky jsem rád naslouchal druhým. Po studiu politických věd dvakrát neuspěl u zkoušek na Vysokou administrativní školu. Dvakrát prošel písemnými testy, ale pokaždé ho vyhodili od velké ústní zkoušky. Prý byl jediný takový případ. Netajil se se svými radikálními názory a rozhodl se zasvětit život revoluci. Nebylo jasné, jak ho s jeho dlouhými vlasy, řídkým plnovousem a nezničitelným černým manšestrovým oblekem, který nosil přes hrubý bílý svetr s irským vzorem, mohl Beynette, ředitel našeho lycea, přijmout na dozor, když byl na oblečení žáků tak háklivý. Pierre pokusy stát se vysokým státním úředníkem vzdal. Systém byl prohnaný a odvrhl ho. Pierre bytostně nesnášel jakoukoli organizovanou strukturu, nejvíc rodinu, systém školství, dělnické odbory, politické strany, tisk, banky, armádu, policii a kolonialismus. Podle něj bylo třeba všechny blbce pobít. Když říkal pobít, nebylo to slovo do větru. Znamenalo to zlikvidovat je, doopravdy je vyřídit. Představovalo to zmasakrovat šílenou spoustu lidí. Toho se nebál. Jeho nenávist k náboženství a ke kněžím byla bezmezná. Byl to vztek z hloubi duše.

„Lidi si jich váží i s těmi jejich opičárnami a podlézavostí. Je to jako mluvit do zdi. To jejich posvátno je vynález jejich vyděšených mozků. Náboženství je třeba vymýtit i s duchovními. Neříkej mi, že dělají něco dobrého. K tomu, aby byl člověk morální, nepotřebuje, aby mu to přikazoval nějaký Ježíš.“

Ze všeho nejvíc nesnášel prvořadého nepřítele lidstva, totiž city. A ještě víc, když je někdo dával najevo.

„Jak projevíš svý city, jseš vyřízenej. Nikdo nesmí vědět, co cítíš.“

Jakmile jednou začal, nebylo v ničí moci ho zastavit. Nikdo ho nedokázal přerušit nějakým podloženým protiargumentem. Mluvil rychle, hned o koze, hned o voze, pustil se jedním směrem, aniž bylo jasné, k čemu míří, vrhal se do nečekaných odboček a znovu se vracel k tématu. Někteří říkali, že se rád poslouchá, ale měl velký smysl pro humor a nic ani nikoho nebral vážně, a v první řadě ne sebe. Na druhou stranu jsem nikdy nepochopil, proč tolik nesnášel Tour de France.

Byl to Franckův nejlepší přítel, ačkoli šlo o naprosté politické protivníky. Neustále se hašteřili, dohadovali se o prkotiny, řvali na sebe a usmiřovali se. Napadali se neuvěřitelně ostrými slovy. Zdálo se, že se rozhádali k smrti, ale chvilku nato se už společně chechtali. Nechápal jsem, z jakých důvodů komunisti tak nenávidí trockisty, kteří zase nesnášeli je, když přece hájí tytéž lidi. Pierre řval, že už trockistou není a že jsou mu odporní stejně jako Franckovi. Teď prý je nezařazený a úplně nezávislý revolucionář. Naslouchal jsem jejich hovorům, kdy si každý vedl svou, a neodvažoval se ani pípnout. Uvádělo mě do rozpaků, že se přou tak zarputile. Měl jsem před sebou ještě dlouhou cestu. Pierra jsem poslouchal celé hodiny. Docela jsem s ním souhlasil, že je třeba tuhle prohnilou společnost zničit a znovu ji postavit na zdravějších základech, i když nesčetné podrobnosti té destrukce a rekonstrukce mi jasné nebyly. Poslouchal jsem ho s potěšením. Mluvil jasně a přesvědčivě. Když jsem ho přerušil nějakou otázkou, například:

„Proč je ta válka studená?“

Odpovídal, jako by ho to obtěžovalo:

„To bych ti musel vysvětlovat strašně dlouho, blbečku.“

Nechal mě utápět se v pochybnostech a neznalosti. Jeho největší nenávist se zaměřila na partnerský vztah.

„Je to zvrácenost, kterou bude třeba odstranit, protože je odsouzena k zániku.“

Svévolně rozhodl, že žádný milostný vztah nesmí trvat víc než měsíc dva, maximálně tři, až na „výjimečné případy“. Odvážil jsem se ho požádat, aby mi to vysvětlil.

„To záleží na té holce. Jednou to pochopíš. Nikdy dýl než tři měsíce. Jinak jseš hotovej.“

Své přítelkyně kvůli jejich budoucímu štěstí pouštěl k vodě.

„Je to nezdravý, chápeš? Budujem si tak svý budoucí vězení.“

Kolem Pierra se vždycky motaly dvě tři dívky, které se za ním táhly a naslouchaly mu jako mesiášovi. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, že jsou to jeho bývalky. Možná doufaly, že změní názor? Nezdálo se, že by žárlily na novou vyvolenou, která ještě nevěděla, že i její čas je vyměřen a že se k nim brzy připojí na špatné straně lavice. Když ho tak člověk poslouchal, láska byla pitomost, manželství zvěrstvo a děti ohavnost. V Číně se odehrává velkolepá revoluce, která změní běh lidstva, protože odstraní diktátorské zákony trhu a zhoubné vztahy mezi muži a ženami. Odstraňování citů a milostné zametání už začalo. Lidi se zbaví odvěké tyranie života ve dvojicích. I když tvrdil opak, myslím, že ženy pro něj znamenaly mnohem víc než revoluce.

Měl za to, že vzhledem ke katastrofálním výsledkům lidského druhu by se mělo skoro všem lidem zakázat, aby se množili. Doufal, že pokrok vědy a biologie skoncuje s anarchickou reprodukcí hloupých davů. V tomto ohledu byla jeho teorie teprve ve stavu zrodu. Vymyslel jí jméno. Nazval ji „saint-justismus“ k poctě slavnému revolucionáři a jeho známému výroku: „Žádnou svobodu nepřátelům svobody.“ Podle jeho horečnatého vysvětlování naše potíže pramení z demokracie a zhoubných následků toho, že se volební právo přiznalo hromadě pitomců. Chtěl nahradit republiku mas republikou moudrých. Bylo třeba zrušit svobodu jednotlivců a nahradit ji kolektivním řádem, kde by o budoucnosti celku mohli rozhodovat jen ti nejpovolanější a nejvzdělanější. Spoléhal na to, že v Alžírsku bude mít dost volna, aby na toto téma sepsal zásadní knihu. Využije své vojenské služby k tomu, že se pokusí najít nějakou alternativu k fyzickému odstraňování protivníků. Cítil, že nebude snadné dosáhnout vytyčených cílů, pokud se nechce stát novým Stalinem.

„Možná se pro většinu lidí dají najít jiná řešení. Ale i tak jich bude nutné pobít hromadu. Exemplárně.“

Vlastnil jedinečnou sbírku rock’n’rollových desek. Měl desky všech amerických zpěváků bez výjimky. Dovoz za nepředstavitelnou cenu. Pierre byl velkorysý a bez váhání je půjčoval. Měl nad námi jistou výhodu. Rozuměl textům. My jsme oceňovali hudbu a rytmus. Tu a tam jsme pochytili jedno dvě slova. Smysl nám unikal a bylo nám to jedno. Simultánně nám písničky překládal. Občas jsme mu odmítali věřit: „Víš jistě, že zpívá o svých modrých semiškách?“

Texty pro nás byly zklamáním. Raději jsme už nechtěli, aby nám je překládal. Jednou mi povídal o nové desce svého nejmilejšího zpěváka Jerryho Lee Lewise. Šel jsem s ním domů, abych si ji vypůjčil a mohl si ji nahrát. Očekával jsem nějaký pokojík pro služku v sedmém patře bez výtahu. Bydlel v obrovském bytě na nábřeží Grands-Augustins s výhledem na Notre-Dame. Jen jeho obývák byl tak velký jako celý náš byt. Chodby tvořily bludiště, kudy procházel jakoby nic. Když jsem se rozplýval nad zařízením, odsekl:

„Nezařizoval jsem to já, blbečku, ale fotr.“

Měl tam křídlo Schimmel. Skvěle na ně hrál. Pustil desku, vrhl se ke klavíru a s potěšením doprovázel vyhrávky Jerryho Lee, stejně rychle a stejně virtuózně, jen nezpíval stejně dobře jako on. Pierre měl všechny dobré vlastnosti kromě jediné. Neuměl hrát fotbálek, ale chtěl se to naučit. Když mi ten večer, co jsme se s Franckem poštěkali, koupil pivo říznuté limonádou, trval na tom, že si spolu zahrajeme. Hrál jsem s bratrem. Bylo to prvně, co jsme hráli spolu. Pierre sledoval protivníka, což je chyba. Když ho chcete blokovat, musíte se hýbat co nejmíň. Franck se držel mých rad. Pierre dělal samé nesmysly, protáčel tyče, což se nesmí. Chechtal se jak blázen. Čím víc jsem mu říkal, aby toho nechal, tím víc tyče protáčel, a čím jsem byl naštvanější, tím víc se bavil. Jako hráč nebyl k ničemu.

Večer před odjezdem na vojnu pořádal Pierre rozlučku s kamarády. Když mě pozval, Franck odpověděl místo mě:

„Naši ho nepustí.“

Pro formu jsem protestoval. Večer jsem to zkusil. Matka na mě vyděšeně pohlédla.

„Micheli, vždyť ti je teprve dvanáct!“

Zkoušel jsem různé klasické argumenty: půjdu tam i domů s Franckem, vrátím se brzy, do půlnoci, do jedenácti, do deseti, půjdu se tam jen mrknout. Nic nezabralo. Otec, který obvykle držel při mně, si ještě přisadil. On mohl chodit večer ven až od osmnácti. A to ještě s Baptistem, a už pracovali. Když viděl mé zklamání, utěšoval mě:

„Však se dočkáš, až budeš velký.“

Nenaléhal jsem. Po večeři jsme usedli k televizi. Tvářil jsem se, že se bavím jakýmsi pitomým televarieté. Franck odešel v devět. Matka mu kladla na srdce, aby se nevracel příliš pozdě. Šel jsem si lehnout jakoby nic. Matka se na mě přišla podívat. Nero mi spal u nohou stočený do klubíčka. Podívala se, co čtu: Hřích abbého Moureta. Nadšeně jsem jí o tom začal povídat. Byla unavená. Nepamatovala si, že by to četla. Řekla mi, ať už jdu spát. Poslechl jsem a zhasl. Něžně mě políbila a odešla. Čekal jsem ve tmě. Oblékl jsem se a znovu jsem si lehl. Číhal jsem a dával pozor na každý zvuk. Panovalo ticho. Nero na mě koukal nevyzpytatelným pohledem. Vstal jsem s ušima nastraženýma. Rodiče spali. Z jejich ložnice na konci chodby jsem slyšel otcovo chrápání. Po špičkách jsem došel do kuchyně. Nesmírně opatrně jsem otevřel dveře na zadní schodiště. Za sebou jsem je opět zamkl. Na schodišti jsem se obul, po tmě sešel dolů, přešel přes pustý dvůr a pak jako kočka proklouzl domovní halou, abych nezburcoval domovníka. Otevřel jsem domovní vrata. Počkal jsem pár vteřin. Vyšel jsem ven, ani jsem se neohlédl.

Paříž v noci. Krásný život. Bylo mi o deset let víc. Cítil jsem se lehoučký jako pták. Překvapilo mě, kolik lidí je v ulicích a barech. Po bulváru Saint-Michel proudily davy. Lidé vypadali, že je baví užívat si života. Měl jsem strach, aby mě někdo nezahlédl. Nikdo si mě nevšiml. Vypadal jsem starší, než jsem byl. Mohli mě považovat za normálního studenta. Strčil jsem si ruce do kapes a vyhrnul si límec. Na nábřeží Grands-Augustins bylo slyšet hudbu až na chodník. Brzké spáče budil Carl Perkins. Zazvonil jsem. Dveře otevřela mladá žena, kterou jsem neznal. Byla drobná s pravidelnými rysy, kratičkými černými vlasy, udivenýma hnědýma očima a lstivým úsměvem. Ustoupila, abych mohl vejít. Sotva jsem přešel práh, objevil se Pierre a představil nás:

„Znáš se s mojí sestrou, blbečku?“

Něco jsem zakoktal.

„Cécile, tohle je Michel, nejlepší hráč fotbálku na levém břehu Seiny. Je jako ty. Pořád čte. Cécile studuje literaturu. Miluje Aragona, chápeš to? Aragona!“

Její úsměv se rozšířil. Otočila se na patě a zmizela v davu, který tancoval rock na píseň Hound Dog.

„Nevěděl jsem, že máš sestru.“

Pierre, se dvěma bývalými přítelkyněmi i tou nynější v závěsu, mi položil ruku na rameno a vedl mě dál, představoval mě jako svého nejlepšího přítele. Byl cítit alkoholem a kouřil kubánský doutník koupený v Ženevě. Foukal mi kouř do obličeje. Nabídl mi tlustý doutník a sklenici whisky. Odmítl jsem. Jedna z jeho bývalek držela láhev a na požádání mu nalévala. Pohlédl na mě vážně.

„Jsem rád, žes přišel, Micheli. Můžu tě o něco požádat?“

Přísahal jsem mu, že po mně může chtít cokoli. Měl odjet do Alžírska na dlouho a nevěděl, kdy se vrátí. Určitě ne dřív než za rok, možná za dýl. Vojáky už na dovolenku do metropole nepouštěli. Chtěl mi svěřit jistý malý poklad. Podle něho jsem byl jako jediný hoden toho, abych ho hlídal až do jeho návratu. Protestoval jsem, byla to velká odpovědnost. Uťal mé vytáčky, když položil ruku na dvě krabice rockových desek. Bylo jich přesně padesát devět. Jeho americký dovoz kupovaný za cenu zlata. Oněměl jsem s pusou dokořán.

„Byla by škoda, aby z nich nikdo nic neměl. Nemám v úmyslu hrát si pro francouzskou armádu na hrdinu. Jen co napíšu svou knihu, nechám se při první příležitosti zprostit služby! Do půl roku jsem zpátky. Mám v tom ohledu takový malý nápad.“

Chtěl jsem, abychom sepsali seznam všech alb, která mi svěřuje. Bylo to zbytečné. Znal je nazpaměť.

„Můžu je půjčovat Franckovi?“

Pierre potáhl z doutníku, pokrčil rameny a obrátil se. Naléhal jsem.

„Je mi to fuk!“

Dohnal jsem ho. Přísahal jsem mu, že mi může stoprocentně důvěřovat.

„Mimochodem, máš rád sci-fi, blbečku?“

Trochu mě tím zmátl. Snažil jsem se pochopit, kam tím míří. Zavrtěl jsem hlavou.

„Znáš Bradburyho?“

Musel jsem přiznat svou nevědomost. Popadl jednu knihu a strčil mi ji do kapsy.

„Tohle je nejkrásnější román, co jsem kdy četl. Bez kudrlinek.“

Bral jsem právě knihu do ruky, když vtom jsem zůstal stát jako opařený. Uprostřed objímajících se dvojic Cécile tancovala na jakousi přeslazenou melodii Platters a Franck ji držel v náručí. Vášnivě se líbali. Střelil jsem pohledem po Pierrovi v přesvědčení, že se na ně vrhne a rozbije Franckovi hubu. Naopak ho to pobavilo. Panikařil jsem:

„Pierre, nesmíš se na něj zlobit.“

Neposlouchal mě a křikl na toho, kdo obsluhoval gramofon:

„Ploužáků už bylo dost!“

Mstitelsky ke mně napřáhl ukazovák:

„V novém světě půjdou ti, kdo nebudou tancovat rock, okamžitě na popravu!“

Tlumené kouzlo zrušil pádný rock. Najednou mě Franck zmerčil. Zamířil rovnou k nám, popadl mě za paži a pořádně mnou zatřásl.

„Co tady zatraceně děláš?“

Pierre se do toho bez cavyků vložil:

„Dej mu pokoj! Dneska se bavíme.“

Pustil mě celý rozzlobený. Došla k nám i lehce znepokojená Cécile. Pierre dokončil představování. Obrátila se k Franckovi:

„Nevěděla jsem, že máš bratra.“

Chytil ji za ruku a odtáhl ji tančit. Pierre dopil skleničku a s očima upřenýma do prázdna zamumlal:

„Dneska spolu lidi mluví, a nic si už neříkaj.“

Užíval jsem si svůj první mejdan, stejně jako entomolog zkoumá kolonii neznámých mravenců. Netancoval jsem, vypil jsem malou vodku s džusem, zamotala mi hlavu. Ze slušnosti jsem přijal od kohosi cigaretu Boyard v kukuřičném papírku. První šluk mi roztrhl plíce. Franck mi nevěnoval pozornost. Cécile se na mě pokradmu usmívala. Kolem půlnoci jsem se rozhodl jít domů. Pierre už ležel na gauči namol. Mám si vzít ty desky? Nabídl mi je v podroušeném stavu. Až se vrátí na zem, nejspíš změní názor. Nepozorovaně jsem se vytratil.

Šel jsem domů. Stejně obezřetně jako při odchodu jsem otevřel zadní dveře a bez hnutí naslouchal na schodišti. Byt byl tichý. Naši spali. Vešel jsem do kuchyně osvětlené měsíčním svitem, který sem dopadal okýnkem, s botami v ruce jsem zamkl dveře a neslyšně jsem se otočil, abych zamířil do pokoje. Vtom se rozsvítilo světlo. Stála přede mnou matka. Než jsem se zmohl na jediný pohyb, obrovská facka mě otočila kolem dokola. Matka se na mě vrhla ze všech sil. Dostal jsem největší výprask v životě. Tloukla mě o to silněji, že se o mě tak hrozně bála. Ječela a bušila do mě rukama i nohama. Schoulil jsem se do klubíčka. Nebralo to konce. Myslel jsem, že umřu, jak mě bila do hlavy. Tloukla i otce, který se ji ode mě snažil odtrhnout. Musel vynaložil veškerou sílu, aby jí zabránil mě zmrzačit. Podařilo se mu ji zvládnout a odtáhnout stranou. Dostala hysterický záchvat.

„Pomysli na sousedy!“ varoval ji.

Uklidnila se. Postrčil mě do mého pokoje. Dveře třískly. Matka bědovala nad nevděčností mužů obecně a svých synů obzvlášť. Otec jí opakoval, že to není tak vážné. Nakonec bylo opět ticho. Srdce mi splašeně tlouklo, tváře mi hořely a zadek mě bolel. Ve tmě jsem popadal dech. Čekal jsem na spánek, ale ten nepřicházel. Přes celý ten výstup a očekávané sankce jsem svého útěku ani na okamžik nelitoval. V kapse jsem ucítil román, který mi dal Pierre. Rozsvítil jsem si lampičku a zjistil, že je to Bradburyho kniha 451 stupňů Fahrenheita. Nebyla nijak tlustá. Matčinou zuřivostí neutrpěla. Mnoho pasáží si Pierre podtrhl. Začal jsem si je nahodile číst:

…strčím děti na devět dní z deseti do školy. Jsou doma tři dny za měsíc a to je snesu, to se dá vydržet. Posadíte je do televizního pokoje a otočíte vypínačem. Je to, jako když člověk pere: prádlo nacpete do pračky a přibouchnete víko... Lepší je mít všechno v hlavě, kde to nikdo nevidí a nemůže mít podezření, že to tam je... V Marylandu je dokonce vesnička – má jen dvacet sedm obyvatel, té se nikdy žádná bomba nedotkne – a tam bydlí sebrané spisy člověka jménem Bertrand Russell...

K některým odstavcům si připsal poznámky. Jeho drobný rukopis byl nečitelný, až na jednu poznámku pod třetí kapitolou: „Jsou snad všichni Montagové?!“

6

Následující týdny byly příšerné. Jako bych byl malomocný, na něhož si ukazují prstem. Rodina i sousedi na mě pohlíželi nevraživě jako na chuligána. Maria, obvykle tak přívětivá, si mě měřila, jako bych poplival svatý kříž. Naše domovnice paní Bardonová se na mě dívala sklíčeně. Její manžel, zřízenec na pařížské radnici, si před matkou dovoloval poznámky typu:

„Nezapomínejte si čistit boty na rohožce, mladíku, je třeba mít úctu k práci druhých.“

Matka si přisazovala:

„Pan Bardon má pravdu, Micheli, ty nemáš nic v úctě.“

Poznámky tohohle poujadisty mi vadily víc než všechny zákazy, které mě postihly. Pomstil jsem se. Pokaždé, když jsem spatřil psí hovínko, schválně jsem do něj šlápl a pak si otřel boty o rohožku. Ve čtvrtek jsem měl zakázanou televizi a měl jsem se celý den učit v pokoji. Pokud jsem projevil jen náznak neposlušnosti, měla Maria přikázáno okamžitě zatelefonovat matce. Což mi vždycky vyneslo pořádné seřvání. Ještě jsem si to zhoršoval. Odmítal jsem přiznat svou chybu a sehnout hlavu. Ta trocha vydobyté svobody se vytratila. Znovu jsem byl dítě, které matka vodí do školy a ze školy. V panice jsem se pokusil přimět otce, aby se za mě přimluvil. Váhal a několikrát změnil názor, než poněkud nepřesvědčivě pronesl: „Je to tak, a ne jinak.“

Matka nechtěla nechat starost o mé potrestání na nikom jiném. Rozhodla se vzít mou výchovu znovu do rukou, ale k tomu je zapotřebí dvou. Já byl odhodlán se výchovy neúčastnit. Otec navrhl, že mě bude vyzvedávat večer. Často chodíval domů dřív než ona. Byl kategoricky odmítnut a dál nenaléhal. Franck se mě zastal. Vzhledem k jeho stykům se špatnou společností měla matka za to, že za všechno částečně může on, a hned ho usadila. Se svým strojeným úsměvem řídila dům stejně jako podnik Delaunay, jako žena energická a zvyklá na to, že ji všichni poslouchají. Na chvíli jsem doufal, že kvůli pracovnímu vytížení pro mě nebude moci večer po škole chodit. Jenže ona se domluvila s ředitelem, že budu každý den zůstávat ve studovně až do sedmi hodin večer. Konec s fotbálkem i s kamarády. Ne že bych se učil víc. Využíval jsem příležitosti k čtení. Vzdal jsem radniční knihovnu, a jelikož jsem k tomu byl donucen, chodil do té školní, i když byla chudokrevná, skládala se jen z knih, které se na konci roku předávaly jako ceny nejlepším žákům.

Kniha od Pierra mě upoutala. Četba Bradburyho mě vedla k tomu, že jsem se rozhodl vyzkoušet své síly. Nadvládě síly je třeba umět odolávat, nesmlouvat s ní, neustupovat jí ani ji nepřijímat za nevyhnutelnou. Rozhodnutí to bylo evidentní a jednoduché. Budu odolávat vlastními zbraněmi. Přestanu mluvit. Se všemi. To bude můj způsob, jak potrestám já je. Uchýlil jsem se do ochranného mlčení a odpovídal jsem pouhým chrčením. Když jsem vycházel ze školy, matka na mě čekala v autě. Nastoupil jsem a neodpovídal jí na otázky, co jsem ten den dělal. Krátká cesta uběhla v tíživém a potěšitelném mlčení. U jídla jsem seděl s očima upřenýma do talíře a působilo mi jisté potěšení, když jsem cítil, jak jsou vedle mě nesví. Od stolu jsem odcházel beze slova a pospíchal jsem se zavřít do pokoje.

Zpočátku jsem si s nimi pohrával a oni to nevěděli. Jak dlouho může člověk žít a nemluvit s rodiči? Já jsem to mohl vydržet dlouho. Oni ustoupí dřív. Přestal jsem mluvit. Když jsem v sobě objevil tuto neznámou moc, byl jsem dost spokojený. Nikdy bych si nepomyslel, že ticho může být tak nepříjemné. Odnesl to i Nero, z nedostatku komunikace mě opustil a nalezl útočiště v Juliettině pokoji. Byla celá šťastná, že ho tam má. Po čtrnácti dnech jsem u rodičů pozoroval známky únavy. Otec s matkou se kvůli mně hádali, ale nikdy přede mnou. S rozkoší jsem naslouchal křiku jejich hádek. Matka nebyla na takovou zákopovou válku připravena. Nedbal jsem jejích kradmých pobídek ani pokusů o smíření. Sledoval jsem, jak jsou zmatení, jak po mně úkosem pokukují, jak o mně mluví, jako bych byl nemocný: „Možná má nějaký problém, o kterém nevíme?“, jak zvažují možnost, že by se poradili s psychologem. Jedině Franck se nenechal nachytat. Naléhal, abych přestal „dělat kraviny“.

Dědeček Delaunay požádal o zásah jednoho ze svých přátel, profesora lékařství, a naši ho jednou v neděli pozvali na oběd. Zdálky mě dvě hodiny vyšetřoval. Od Juliette jsem se dozvěděl, že jsem mu připadal unavený a zasmušilý. Doporučil, abych sportoval a bral vitamíny. Každé ráno jsem měl nárok na čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu. Odmítl jsem se nechat zapsat do fotbalového klubu. Po každé otázce, kterou mi položili, jsem chvíli vyčkal, pak jsem pokrčil nerozhodně rameny a vrátil se k sobě do pokoje ke čtení.

Někdy za mnou přišla Juliette. Sedla si na kraj postele. Nero se vecpal mezi nás. Vyprávěla mi podrobně svůj život. Já si dál četl. Neposlouchal jsem ji. Jen Nero vypadal, že jí naslouchá. Po hodině nebo dvou jsem ji zarazil:

„Juliette, já jdu spát.“

Zmlkla, vřele se na mě podívala a políbila mě:

„Je fajn, že si spolu občas popovídáme.“

Jednou u večeře se matka zmínila, že bychom mohli jít v neděli odpoledne do kina na Alamo, film Johna Wayna, o kterém se hodně mluvilo. Šíleně jsem to chtěl vidět. Celé měsíce předtím, než přišel film do kin, jsem dával najevo svůj obdiv k Davymu Crockettovi. Otec mi daroval čepici s liščím ocasem z umělé kožešiny. Matka dobře věděla, že budu jen těžko odolávat. Otec se tvářil, jako že takový návrh vůbec nečekal, a vykřikl, že je to skvělý nápad, že před představením půjdeme na oběd do restaurace Grand Comptoir. Chtěl jít do některého kina na bulvárech. Mají tam veliké plátno, což filmu dodá na působivosti. Koukali na mě a čekali na reakci, která se nedostavila. Beze slova jsem vstal. Odešel jsem od stolu. Ve dveřích jsem dostal nápad. Otočil jsem se. Otevřel jsem ústa, abych něco řekl. Chvíli jsem jen koukal, abych si to potěšení prodloužil. Stačilo říct ano, aby nepřátelské akce ustaly a život se vrátil do dřívějších kolejí, a navíc bych viděl skvělý film. Našel jsem ale zalíbení v masochismu a v provokaci. Krutě jsem pronesl:

„Příští rok bych rád šel do internátu.“

Otec vypadal vyděšeně. Matka zírala nechápavě s otevřenou pusou. Franck se zatvářil překvapeně. Neřekl jsem nic víc. Bylo mi jedno, co na to řeknou, ať pro, nebo proti. Kdyby hned souhlasili, nic by to se mnou neudělalo. Koukali po sobě a nevěděli, co říct. Matka se zeptala:

„Proč?“

Chvíli jsem počkal, abych zvýšil účinek:

„Abych se na vás nemusel koukat.“

Odešel jsem z jídelny. A tak jsem neviděl Alamo na širokoúhlém plátně. Tehdy mě to dost mrzelo. Jedinou útěchou bylo, že ho neviděli ani oni. V pokoji jsem to zvažoval. Stačilo málo, a šel bych se veřejně omluvit. Málem jsem podlehl. S uchem na stěně jsem poslouchal rodičovskou hádku, silnější než obvykle. Otec poprvé odešel s prásknutím dveří. Do pokoje vešla matka. Předstíral jsem, že si čtu Lidský úděl. Tváře mi hořely. Srdce mi bušilo. Snažil jsem se, aby nic z mého rozrušení nebylo vidět. Sedla si na kraj postele. Dívala se na mě beze slova. Očima jsem visel na knize, ale číst jsem nedokázal.

„Micheli, musíme si promluvit.“

Sklopil jsem knihu.

„Vy nejste v kině?“

Pronikavě na mě hleděla, snažila se mě pochopit. Jak by se jí to mohlo podařit, když já jednal bez přemýšlení? Její zmatek byl hmatatelný. Tvářil jsem se, že dál čtu.

„Naháníš mi strach. Jestli takhle budeš pokračovat, vydáš se cestou poražených. Zkazíš si život. Nedokážu ti pak nijak pomoct.“

Zvedl jsem hlavu od knihy s překvapeným výrazem, jako bych nic neslyšel.

„O tom internátu jsi mluvil vážně?“

Odpověděl jsem, že na internát opravdu chci. Pokývala několikrát hlavou.

„Co je to s tebou, Micheli?“

Málem jsem se rozesmál, řekl jí, že to byl špatný vtip, že jsem to tak nemyslel. Něco silnějšího mě přimělo vyhrknout: „Bude to tak lepší, ne?“

Obrátil jsem se k ní zády. Znovu jsem se pustil do čtení. Cítil jsem, že vstává. Neslyšel jsem ji odejít z místnosti. Nejspíš čekala. Obrátil jsem se. Dívala se na mě. Zírali jsme na sebe. Instinktivně jsem věděl, že první, kdo promluví, prohraje. Opětoval jsem jí pohled bez drzosti či zpupnosti. V jídelně zazvonil telefon. Nikdo ho nezvedl. Všichni byli pryč. Byli jsme tu jen my dva. Zvonění neustávalo, znělo donekonečna. Koukali jsme na sebe beze slova. Zvonění utichlo. Mezi námi se opět rozhostilo ticho. Viděl jsem, jak zvedá paži. Ta jako by visela ve vzduchu s mírným chvěním. Ani jsem se nepohnul. Paže švihla vší silou. Schytal to Malraux v mých rukou. Kniha se rozplácla o zeď. Matka si masírovala ruku a odešla z místnosti. Dveře do bytu klaply. Slyšel jsem její kroky slábnout na schodišti. Byl jsem sám v prázdném bytě. Telefon se znovu rozdrnčel. Nechal jsem ho zvonit. Toho večera se Nero rozhodl, že naše odloučení už trvalo dost dlouho. Vrátil se ke mně do pokoje a znovu si našel místečko v nohách postele.

Druhý den ráno mi Maria oznámila, že půjdu do školy sám. Matka už pro mě jezdit nebude. Odpoledne si mě dal zavolat zástupce ředitele Šerlok. Byl to vyschlý, hranatý chlap s přirozenou autoritou. Stačilo ho zahlédnout, a všichni zmlkli, přestali běhat a sklopili hlavu, když ho míjeli. Dokázal se na člověka podívat tak, že se hned cítil provinile. Přitom ho nikdo neslyšel zvýšit hlas ani neviděl, že by nějakého žáka uhodil. Pierre Vermont ho měl hodně rád a tvrdil, že to je jeden z nejkultivovanějších lidí, má agregační zkoušky z filozofie, ale místo učení se radši věnuje administrativě. Šerlok po mně chtěl propustku. Podezřívavě ji zkoumal. Před sebou měl otevřený můj spis o školní docházce. Pohledem těkal od záznamů ke mně, jak jsem se před ním klátil.

„Marini, vaše výsledky jsou neuspokojivé. Hlavně v matematice. Jestli to takhle půjde dál, budete opakovat ročník. Máte poslední čtvrtletí na to, abyste se vzpamatoval. Jste o rok napřed, byla by škoda o něj přijít.“

Roztrhal mou žlutou průkazku a místo ní vzal bledě zelenou, podepsal ji, z té staré odloupl mou fotografii, přicvakl ji na novou a orazil razítkem. Zelená karta znamenala: po poslední hodině může vycházet po libosti. Průkazku mi podal. Když jsem po ní sahal, chvíli ji podržel v ruce.

„Nechci už vidět, jak couráte po hospodách. Je to jasné?“

V pět hodin jsem čekal. Nikdo pro mě nepřišel. Chvíli jsem měl chuť zajít za matkou do obchodu. Omluvit se jí a říct, že je mi to líto. Váhal jsem. Pak jsem se rozhodl jít domů. Nicolas se změně mého chování podivil jako první. Odmítl jsem s ním jít do Balta i k Narvalovi. Nezmínil jsem se o Šerlokovi. Musím se začít učit, jinak... Nicolas byl realista a vyjadřoval se bez obalu:

„Ty a matika, to je beznadějné. Nedělej si starosti, existuje spousta zaměstnání, kde žádná matika není třeba.“

Jestli Bůh existuje, je mi svědkem, že jsem se snažil. Vážně. Nevzdával jsem to. Trávil jsem studiem šílenou spoustu času. Franck taky. Zkoušel všechno možné i nemožné, jen aby mi to zatracené učivo vtloukl do hlavy. Ale bylo to horší než blok, měl jsem v hlavě prázdno. Měl jsem dojem, že už látce rozumím a že se chytám. Jakmile mě nechal počítat samotného, zase jsem se topil. Byl vytrvalý:

„Není to složité. Nesmíš se nervovat. Tyhle příklady vypočítá každý trouba. Určitě se to podaří i tobě, uvidíš.“

Trávili jsme učením večery, soboty, neděle i prázdniny. Nepodařilo se. Když mi vysvětloval nějakou poučku, všechno mi připadalo jasné, ale nedokázal jsem ji sám použít. Zkoušeli to i dva jeho kamarádi, ale vzdali to.

„Neměj strach. Je to jen otázka času a práce.“

Jednoho dne toho nechal. Musel se učit na zkoušky. Neměl jsem mu za zlé, že přestal. Jako bratr udělal, co mohl. Matika a já, to nešlo dohromady. Nikdo s tím nic nezmůže. Nebylo to poprvé ani naposledy, co se pod sluncem vyskytlo cosi nevysvětlitelného. Radši jsem ani nemyslel na to, co by se stalo, kdybych propadl. Učebnici matematiky jsem uložil na poličku. Zase jsem se začal scházet s Nicolasem. Nechme věcem volný průběh. Opět jsme hráli fotbálek. Dostávali jsme na frak. Častěji jsme ale vyhrávali. Zkrátka život.

Jednou večer zatoužil Nicolas po změně. Protože tak naléhal, šli jsme k Narvalovi na Maubertově náměstí. Od Pierrova odjezdu jsem tam nebyl, byly to už tři měsíce. Nechtěl jsem se potkat s Franckem, který si myslel, že se potýkám s Euklidem, harmonickými čtveřicemi a kvadratickými rovnicemi. Když mě spatřil u fotbálku s Nicolasem, zamumlal jen výmluvné: „Chápu.“ Dělal jsem jakoby nic. Špatnou náladu jsem si vybil na protivnících, takže dostali pěkný nářez. Po obou stranách fotbálku se sešla skupinka diváků. Při jednom střídání mužstev jsem rychle koukl k Franckovu stolu. Odešel z hospody beze slova. Ucítil jsem na rameni ruku. Otočil jsem se. Usmívala se na mě Cécile.

„Co že ses tak ztratil?“

Pochopil jsem, že jí Franck o mých rodinných potížích nic neřekl. Řekl jsem si, že o tom nemá cenu mluvit. Zatvářil jsem se vyhýbavě:

„Měl jsem... spoustu práce.“

Její pohled jiskřil. Měl jsem dojem, jako bych se proměnil v horkou louži. Potil jsem se všemi póry. Poprvé v životě jsem vynechal, když na mě ve fotbálku přišla řada. Nevěřícný úžas na Nicolasově tváři, když zdědil nového útočníka, mou tíseň ještě znásobil.

„Co si dáš?“

Ocitli jsme se u pultu. Dal jsem si kávu s mlékem jako ona.

„Víš, Pierre ti nechal svoje desky. Domů ti je nosit nebudu.“

Marně jsem protestoval a vyzkoušel řadu argumentů, k ničemu to nebylo. Slíbil jsem, že si pro desky přijdu některou sobotu. Když odcházela, políbila mě na tvář. Ucítil jsem její citronovou vůni. Tu noc jsem spal špatně. Maria mi řekla, že kávu s mlékem nemá člověk pít příliš pozdě večer.

7

Už nějakou dobu jsem se měl na pozoru. Cítil jsem, že matka je odměřená. Do podniku přišla daňová kontrola. Inspektor z berňáku kladl záludné otázky, na které nedokázala odpovědět. Její úsměv pohasl. Trávila moře času odstraňováním nedostatků a obávala se tvrdých nápravných opatření. Otec pracoval jako obchodní vedoucí a v řízení podniku se vůbec nevyznal. Nevynechala jedinou příležitost, aby mu připomněla, že s ním nemůže počítat a že musí nevděčnou dřinu vedení zajišťovat sama. Celé hodiny si telefonovala s Mauricem, který jí poskytoval užitečné rady. Na Den matek jí nechal otec doručit obrovskou kytici devětatřiceti rudých růží a zamluvil stůl ve slavné La Coupole. Když se matka chvilku před polednem přihnala jako velká voda domů, popřál jsem jí ke Dni matek a ukázal tu krásnou kytici. Sotva o ni zavadila pohledem, jak pospíchala, aby se už vrátila do obchodu a dohodla s revizorem účtů podrobnosti na zítřejší schůzku s inspektorem. Nechala nás tam stát bez jediného slova a ve spěchu zase odešla, ani nepoděkovala za kytky, které zůstaly na stole. Otec dělal jakoby nic a proklínal sadistické státní úředníky, kteří neberou ohled na matky od rodin a nutí je pracovat i v neděli. Kytici vložil do vázy z broušeného skla, ani ji nevytáhl z obalu. Na oběd jsme šli bez matky. Její nepřítomnost nám zkazila chuť. Když se večer vrátila, kytice se ani nedotkla a ta zůstala zabalená v celofánu. Za dva dny zvadla. Maria ji vyhodila.

K svátku jsem jí chtěl sdělit, že jsem postoupil do kvarty, bez přiznání, že za to vděčím Nicolasovi. I když jsem si nedělal iluze, říkal jsem si, že důležitý je jedině výsledek. Nic jsem neřekl. Ani toho dne, ani později. Neptala se mě na to. Pro ni se to rozumělo samo sebou. Zato otec, který měl jen základní školu, byl pyšný a šťastný. Každému sousedovi, kterého potkal, oznámil tu dobrou zprávu s takovou radostí, jako kdyby mě právě přijali na polytechniku. Pozval nás do kina. S Juliette jsme chtěli vidět Let balonem. Jemu se na to nechtělo. Radši by šel na Bena Hura. Lístky už neměli. Uvolil se tedy k Letu balonem. Před biografem už stála dlouhá fronta. Otec se pokusil předběhnout. Přestože se uměl vmísit do davu nepozorovaně a zcela přirozeně, pár bručounů ho vyhmátlo. Bloumali jsme po bulvárech. Přecházeli jsme kolem kina, kde hráli U konce s dechem. Franck nám o tom už dřív nadšeně povídal. Nikdo tam nestál. Pokladní nám to rozmlouvala. Že to není vhodné pro děti. Otec nás postrčil do sálu. Jemu ani Juliette se ten film vůbec nelíbil. Odešli jsme ještě před koncem. Rozčiloval se:

„Jak se mohl Franckovi líbit takový brak?“

Já dělal hlupáka. V hloubi duše jsem věděl, proč se ten film Franckovi tolik líbil. Mě nadchl ze stejných důvodů.

Když nastaly maturity, škola jako by se vypařila. S Nicolasem jsme trávili celé dny v Lucemburské zahradě, četli si, potulovali se nebo zachraňovali ztroskotané loďky v bazénku. K večeru jsme chodívali do Balta na každodenní fotbálek. Znovu jsem si všiml dveří za zeleným sametovým závěsem vzadu v restauraci, za lavicemi, kam si sedávali milenci. Koutek, kam se moc nechodilo. Někteří chlapíci podivného vzezření, ženské nikdy, chodili do Balta jen proto, aby zmizeli za touto plentou. Často mi vrtalo hlavou, co za těmi dveřmi je. Nevěděl to žádný můj spoluhráč fotbálku. Otec Marcusot mě odbyl slovy: „Na to nemáš věk.“ Jacky tam chodíval obsluhovat. Když jsem se ho vyptával, pokrčil rameny. Nicolas mě poslal k šípku:

„Co ti na tom sejde, co je za těmi dveřmi?“

Samy na nás sebejistě křikl: „Tak co, nicky, hrajete, nebo chrápete?“ a začali jsme další partičku.

8

Koncem června se stalo to, čeho jsem se obával. Proti mně po bulváru Saint-Michel kráčela Cécile. Nemohl jsem se jí vyhnout. Mířila rovnou ke mně. Byla celá rozrušená a mluvila překotně, ani nedokončovala věty. Její mluva byla stejně frenetická jako mluva jejího bratra. Požádala mě, abych ji doprovodil k Sorbonně, takovým tónem, že se nedalo odmítnout. Ani nečekala na odpověď, popadla mě za paži a vtáhla mě do fakulty. Překvapil mě neustávající proud studentů vystupujících i sestupujících po schodech, kde se míjeli tak hlučně, že člověk musel křičet, aby ho ten druhý vůbec slyšel. Zaváhala, v panice mi silně stiskla paži, připravená utéct. Vyšli jsme do prvního patra. Napjatě šla s hlavou nachýlenou dopředu, bledá, obtížně si razila cestu semknutým davem.

„Micheli, jdi se tam, prosím tě, podívat,“ požádala plačtivě.

Obrátil jsem se a uviděl hrozen studentů, který se shlukl před tabulemi s vyvěšenými výsledky zkoušek. Někteří odcházeli s vítěznými gesty, jiní se hroutili nebo rozplakali. Prodral jsem se tam. V nekonečných seznamech jsem hledal její jméno. Nepředvídatelné tlaky mě posunuly o metr. Lokty a rameny jsem se snažil udržet na místě s odhodláním, jako by šlo o mě. Nakonec jsem objevil její jméno: „Cécile Vermontová: uspěla, chvalitebně“. S obtížemi jsem se vymanil z davu. Měla zavřené oči. Zakřičel jsem:

„Cécile, prošla jsi!“

Vrhl jsem se k ní. Padli jsme si do náruče. Tiskla mě, až jsem nemohl dýchat. Cítil jsem její tělo, její přerývaný dech na svém krku, její vůni, její chvění. Zdálo se mi, jako by to objetí trvalo věčnost. Hlava se mi točila. Zůstali jsme k sobě přilepení o pár vteřin déle, než by si zasloužil pouhý výbuch radosti. Držel jsem ji s rozkoší a slastí. Uchopila můj obličej do dlaní a zašeptala:

„Díky, bráško, díky.“

Tehdy mi tak řekla poprvé. Tahle nová důvěrnost mi skvěle vyhovovala. Když mě políbila na tvář, srdce se mi splašeně rozbušilo. Rozjařeně jsme prošli fakultou. Cécile se vznášela v oblacích, smála se, poskakovala, všechny objímala a povzbuzovala ty, kteří neuspěli. Jako by to bylo samozřejmé, představovala mě jen křestním jménem. Několik studentů na mě rozpačitě zíralo. Cítil jsem v zádech jejich pohledy. Vznášel jsem se jako vánek. Ocitli jsme se na Sorbonnském náměstí mezi skupinkami studentů probírajících výsledky zkoušek. Cécile byla opět sebejistá a klidná. Uviděla Francka dřív než on ji. Jakmile ji spatřil tak šťastnou, pochopil a rozpřáhl náruč. Roztočil se s ní v objetí. Dlouho se líbali. Franck nás pozval, abychom to zapili v jedné přecpané kavárně. Cécile začala mluvit o svých zkouškách a o pastech, jimž se dokázala vyhnout. Nebylo možné ji přerušit. Ani jsme nechtěli. Se svými krátkými vlasy a chlapeckou postavou se jako vejce vejci podobala Jean Sebergové. Byla stejně krásná, stejně zářivá, měla stejně křehký půvab a charisma, až na to, že Cécile byla tmavovlasá a měla velké hnědé oči.

Chtěla, abychom šli pro desky, které mi Pierre přenechal. Mé i Franckovy námitky byly zbytečné. Ocitli jsme se v obrovském bytě na nábřeží Grands-Augustins, který by působil pochmurně, kdyby v něm nepanoval potěšitelný nepořádek. Cécile se od Pierrova večírku na rozloučenou ničeho ani nedotkla: prázdné láhve od alkoholu, hromady knih, přetékající popelníky, špinavé nádobí a obrazy na zemi zaplnily ten pustý, pro ni příliš velký byt zvláštním životem. Shrnula na zem hromadu šatstva z gauče, abychom se měli kam posadit. Odešla pro desky. Slyšeli jsme ji, jak hrabe ve skříních a nadává, jaký tam je bordel. Objevovala se a zase mizela. Franck mi položil ruku na rameno.

„Prý se vám nelíbilo U konce s dechem?“

„Mně jo. Tátovi ani Juliette ne. Nechápali, proč se ti ten film tolik líbil.“

Franck se zasnil a zacitoval: „…miluju holku, která má překrásnou šíji, překrásná ňadra, překrásný hlas, překrásná zápěstí, překrásné čelo, překrásná kolena...“

Zvlhly mu oči a na rtech mu pohrával nejistý úsměv. Cécile se vrátila do místnosti a nesla v náručí krabici desek. Bylo jich tam příliš mnoho. Ostýchal jsem se je převzít. Cécile upřesnila bratrovy úmysly:

„Pierre ti je nedává. Jenom půjčuje.“

Protože jsem se tvářil pochybovačně, popadla svazeček obálek převázaných gumičkou a přečetla nám jeho poslední dopis:

Moje Cecilko,

prázdniny pokračují. Je skvělé počasí. V noci mrzneme. Jsem stále na stanovišti v Souk-Ahras. Protože se ukázalo, že Moricova linie je jako cedník, jistí se Challovou linií. A ta je pořádná. Plotem vede po celé jeho délce elektrický proud o pěti tisících voltů, na některých místech až třicet tisíc. Raději na to nesahat. Dělám na tom s klukem z elektrických závodů, ten se ve vysokém napětí vyzná. Jestli si nenajdu práci v administrativě, můžu se se svou vojenskou odborností přeškolit na elektrikáře. Jakkoli to vypadá neuvěřitelně, francouzská armáda se poučila z minulých chyb. Konec s těžkým opevněním ve stylu Maginotovy linie, které prý bylo nepřekonatelné; Challova linie je jen zábrana, která má monitorovat překročení, a v tom je docela ďábelská. Máme systém, díky němuž lze zjistit, kde došlo k přerušení, a hned tam můžeme poslat zásahové jednotky a zabránit infiltraci z Tuniska. Jakmile nastane poplach, střílejí se světlice. S radarovou kontrolou a zaminovaným pásem s ostnatým drátem je to tu najednou až příliš klidné. Už týdny se nic neděje. Jako bychom byli v Buzzatiho Tatarské poušti. Já si připadám jako poručík Drogo. Až na to, že tu nemám s kým o čemkoli debatovat. Buzzati napsal smyšlenou a nerealistickou věc. V jeho pevnosti je neuvěřitelná hustota intelektuálů na metr čtvereční. U nás je opravdický život: vysoká koncentrace pitomců. Koukáme před sebe. Jsou tam. Tímhle směrem. Zajímalo by nás kde. Jsou vidět jen keře a kamení. Možná jsou jinde. Trávíme celé dny čekáním na chlápky z Fronty národního osvobození a k smrti se otravujeme. Celé hodiny zírám na radiolokátorové signály. Prozatím každý poplach spustilo divoké prase, které se nechalo chytit. Aspoň nám to zlepšilo příděly. Nakonec mě štve nejvíc to, že měním názor. Byl jsem přesvědčený, že my jsme ti darebáci, že obyvatelstvo je proti nám a touží po nezávislosti. Každý vykládá svou vlastní teorii z výšin své hřady. Je třeba vidět, co se v těchhle končinách děje. Armáda tu udělala kus práce a nesmíš věřit těm kravinám, co se vykládají. Dnes to začínám chápat. Vybírat můžeme jen ze špatných řešení. Málokdo navykládal tolik pitomostí jako já. Snad kromě Francka. To bylo v Paříži. Tady je to něco jiného. Nežvaníme tady v hospodě, tady máme ruce v sračkách. Zdá se, že se otáčím jako káča. Nepřestávám měnit názory. Chvílemi si říkám, proč jsme sem vůbec lezli, a pak si uvědomím, že jestli odtáhneme, nastane zatracená řežba. Ti chlapi odnaproti nežertujou. Ale nechodí nás otravovat, vědí, že jsme vybavení. Nikdy neútočí přímo.

Saint-justismus nabývá formy. Po pracných počátcích jsem popsal už dva sešity, které jsem našel v blízké škole, odkud evakuovali žáky už před rokem. Stále víc jsem přesvědčený, že demokracie je jen podvod, který vymyslela buržoazie, aby mohla neustále ovládat systém. Bude třeba vyhodit všechno do povětří. Bez ohledů a bez diskuzí. Individuální svobody jsou jen vějičky a chiméry. K čemu je možnost říkat, co si myslíš, když máš mizerný plat a žiješ hůř než pes? Můžeš se vyjadřovat, máš takzvané základní svobody pseudodemokracie, ale tvůj život stojí za hovno. Došlo k revolucím a válkám. Padaly vlády. Ale nic se nemění. Bohatí zůstávají dál bohatí a chudí stejně chudí. Vykořisťovaní jsou vždycky ti stejní lidé. Jediná svoboda, kterou by měli občané mít, je svoboda ekonomická. Je třeba se vrátit k základnímu: „Každý podle svých schopností, každému podle jeho potřeb.“ Víc než kdy jindy je jedinou skutečnou mocí moc ekonomická, a tu je třeba znovu získat. Nepůjde to po dobrém, ale silou. Tím hůř, jestli bude zase třeba zlikvidovat zastánce starých pořádků. Dokud neuděláme novou revoluci a nepopravíme ty, kdo si zabrali ekonomickou moc, jenom jsme zbytečně kecali. Volby jsou jenom chyták na pitomce.

Netrpělivě čekám na výsledky Tvých zkoušek. Nemám žádné obavy, zvládneš to levou zadní. Jako obvykle. Musíš se naučit si věřit. Jak je budeš znát, dej mi vědět. Jestlipak si ten blbeček Michel přišel pro desky? Nechápu, na co čeká. Jestli toho nechce využít, jeho chyba. Nikomu jinému je nepůjčím, jedině Franckovi. Rozhodni to sama. Nedávám je, jen půjčuju...

Cécile mě chtěla utěšit:

„Víš, když Pierre říká blbeček, nemyslí to zle.“

Nechtěl jsem brát všechno. Vybral jsem si. Napočítal jsem jich třicet devět. Cécile odmítla sepsat jejich seznam.

„Nedělej si s tím hlavu, vrátíš mu je, až přijede. Však on ti je nedá.“

Nechal jsem jich tam šestnáct. Budu-li chtít, můžu si je vyměnit. Franck, věrný sám sobě, se do toho vložil se svou vědou. Pierrův dopis ho nejspíš rozladil. Tvářil se nepříjemně.

„Udělal bys líp, kdyby ses učil matiku, než abys poslouchal rock. Kde jsou tvoje krásná rozhodnutí? V tahu. Už jsi to vzdal? Příští rok prolítneš, a budeš toho litovat celý život. Pierre má pravdu, jseš jenom blbeček.“

Najednou jsem myslel, že po něm skočím. Cécile se za mě postavila. Měli jsme něco společného. Nesnášela matiku. Zásadní blok a totální nechápavost. Pierre se s tím potýkal celé roky. Vyzkoušel všechno možné i nemožné, aby nepropadala. Řval na ni. Div z ní duši nevytřásl. Marně. Měla štěstí, že to dotáhla aspoň na bakaláře z literatury. Franck se dopustil hlouposti:

„No vidíš! To bys snad chtěl? Být bakalářem na fildě?“

Cécile po něm zvláštně loupla okem. Dotklo se jí to. Kvůli mně, matice a studiu literatury se pohádali. Zvyšovali hlas, čím dál úsečněji. Nakonec byli jako dva vlčáci, co na sebe štěkají. Odešel s třísknutím dveří. Cécile to dopálilo. Mě taky. Zůstali jsme sedět mlčky na gauči. Mysleli jsme, že se Franck vrátí. Nevrátil.

„Proč vůbec máme tenhle problém?“ šeptla.

„Nesmíš se na něj zlobit, někdy se chová jako hlupák. On to tak nemyslí.“

„Já mluvím o matice, bráško. Vůbec ji nechápeme. To není normální.“

„Máme to v povaze. Není se za co stydět. Machři na matiku obvykle bývají slabí v humanitních oborech, a ještě jsou na to pyšní.“

Vysvětlování nejspíš není mou silnou stránkou. K ničemu nevedlo. Měl jsem dojem, jako bych před sebou měl kráčející horu. Čím víc se blížila, tím jsem byl menší. Vzdal jsem to. Tenhle problém musíme vyřešit. Protože ho máme stejný, spojíme své síly. Jestli chytrý kluk nedokázal naučit matiku přiblblého, možná se to podaří dvěma přiblblým navzájem. Tak to navrhovala ona. Nehodlala se smířit s nezdarem. Mně se logika takového uvažování moc nezdála. Poběží-li chromý člověk se dvěma berlemi, sprinter z něj stejně nebude. Nedokázal jsem ale odolat. Přistoupil jsem na návrh, že se budeme matiku učit společně, z pokrytectví i z přesvědčení.

„To je skvělý nápad.“

Když jsem přinesl desky domů, byla z toho aféra. Matka chtěla vědět, odkud pocházejí, kdo mi je dal a proč, jen proto, že jí osobně nikdo nikdy nic nedal, ani desky, ani nic jiného. Franckovi se podařilo ji uklidnit. Kvůli sousedům mě donutila je poslouchat se ztlumeným zvukem, což je v případě rock’n’rollu úchylné. Několikrát jsem dotáhl gramofon s deskami k Nicolasovi, který bydlel v moderním činžáku. Využili jsme toho a pouštěli si Elvise a Jerryho Lee Lewise, až nám uši zaléhaly. Přes jeho naléhavé žádosti jsem mu desky odmítl půjčit. Pak se naši sousedé shora odstěhovali. Jejich byt zůstal několik měsíců prázdný. Zesílil jsem zvuk. Čekal jsem, až matka odejde, a těsně před jejím návratem jsem zvuk zase ztlumil na předepsanou hlasitost. Závan čerstvého kyslíku v klášterním světě. Konečně jsme žili. Celé hodiny jsem lehával na posteli a poslouchal desky pořád dokola, a i když jsem slovům vůbec nerozuměl, uměl jsem je zpaměti. Marii to bylo jedno. Juliette považovala za nutné mít připomínky. Zpočátku jako horlivá milovnice šansonů zbožňovala Gilberta Bécauda. Pak se to ale zlomilo a nakonec si rock zamilovala. Měl na ni zázračný vliv: zmlkla. Zesílili jsme zvuk. Až na hlasitost, na jakou se má rock poslouchat, totiž na hranici možností reproduktorů. Někdo zvonil. Vypnul jsem zvuk. Sousedka ze čtvrtého patra chtěla vědět, jestli náhodou od nás neslyší..., ale neozývalo se vůbec nic.

Juliette se projevila v nečekaném světle. Lhala lépe než já, a to jsem byl odborník. Se svou vrozenou naivitou, kvůli níž ji nebylo možno podezřívat ze sebemenší hanebnosti, vykulila oči, zatvářila se vylekaně, ústa dokořán jako živoucí obžalobu toho pekelného hluku. Kdo ji spatřil takto nevinnou, ani by ho nenapadlo, že ta andělská tvářička nevyjadřuje pravdu pravdoucí. Neodolal jsem potěšení si ji dobírat, když chodila každou neděli na mši, vždy ve čtvrtek se zpovídala a patřila mezi farářovy oblíbence:

„Co tomu říká otec Strano? Jestlipak se zpovídáš ze svého lhaní?“

Jen se usmívala a tvářila se neurčitě. Pokud šlo o mě, Bardon a někteří sousedé měli určité pochybnosti. Juliette dostala výtečný nápad. Dovedla svou zvrácenost až k tomu, že pouštěla gramofon v mé nepřítomnosti. Pustila ho na plné pecky. Přišel jsem k domovníku Bardonovi a jako jelimánek jsem si stěžoval na rámus, který mi brání se učit.

„To už člověk nemůže mít doma klid? To je skandál!“

Několikrát mě varovala před nečekaným návratem matky. Naše tajnosti trvaly dlouho. Tahle neškodná epizoda nás mohla sblížit, ale paradoxně nás ještě o trochu víc odcizila. Že jsem lhal já, tomu se nedaly přičítat žádné následky. Takové chování patřilo k nezbytnostem života a k nástrojům, jichž člověk používá k přežití. Ale že holčička, která ještě ani není v pubertě a je vzorem čistoty, může něco s takovou sebejistotou předstírat, mi otevíralo děsivé výhledy na lidskou duši. Jestli je schopná lhát tak hrozně upřímně, jestli mě dokáže znejistit, jak mám vědět, kdy říká pravdu? Komu mám věřit? Nemohl jsem už důvěřovat nikomu. To bylo strašlivé zjištění.

9

V Baltu bylo narváno. Kolem fotbálku se tlačilo na deset lidí. Byl jsem v oslnivé formě. Protivníci se bezmocně střídali. Jak jsme mívali ve zvyku, hráli jsme se sklopenou hlavou. Nejdřív jsme uviděli jeho kožené náramky, pak uslyšeli jeho drsný hlas:

„Nazdárek, nicky. Se mi zdá, že jste už něco pochytili, co?“

Samy hodil na stůl minci. Jako vždy sebevědomě. Mrkli jsme s Nicolasem po sobě. Byli jsme rozhodnuti ho roznést na kopytech. My byli rozehraní, on ne. Hodlali jsme této výhody využít. Samy mě v útoku lehce obešel. Nicolas hrál partii svého života. Vychytal skoro všechno. Ani se nehnul. Dvojku obránců držel trochu vzpřímenou, aby blokoval Samyho ťafky. Ten se začínal pomalu vztekat. Nicolas vstřelil čtyři góly zezadu, z toho třikrát o mantinel. To já byl k ničemu. Jakmile jsem získal vepředu míč, Samy moje střely blokoval, jako by předem věděl, co se chystám udělat. Dal jsem ubohoučký gól, když jsem vystřelil ve chvíli, co Samy sotva popadl madla. To byl vrchol. Samy velkomyslně neprotestoval. S mečbolem nás vodil za nos a pak to šlo cik cik, tak rychle, že jsme ani neviděli bílou kuličku zmizet v brance. Slyšeli jsme jen kovové cvak a pak „Tak čau, nicky!“ Nicolas na mě měl vztek. V popelníku bylo sedm mincí. Hodil do něj další. Teď budeme čekat tři čtvrtě hodiny, až na nás přijde řada, aby nás Samy znovu vyklepnul. Nicolas si zahrál na automatu s Liberty Belle. Nabídl mi partičku. Zatímco hrál, já si sedl s knížkou na zahrádku. Byl jsem celý zplavený.

Vzadu proti mně za lavicemi byly ty dveře se zeleným závěsem. Jacky vycházel s prázdnými šálky a sklenicemi. Schoulil jsem se do kouta. Prošel, ani mě neviděl. Za závěs zašel neoholený muž v ošoupaném a špinavém pršiplášti. Co tu v tomhle počasí dělá takhle oblečený? Už týdny nepršelo. Ze zvědavosti jsem odhrnul závěs. Na dveřích stálo napsáno necvičenou rukou: „Klub nenapravitelných optimistů“. S bušícím srdcem jsem opatrně vešel. Čekalo mě největší překvapení mého života. Vešel jsem do šachového klubu. Asi deset chlápků soustředěně hrálo. Půltucet dalších vstoje nebo vsedě hru sledoval. Jiní si tiše povídali. Místnost se dvěma okny vedoucími na Raspailův bulvár osvětlovaly zářivky. Otec Marcusot ji používal i jako skladiště skládacích židlí, stolků, slunečníků, lavic s děravým polstrováním a krabic se sklenicemi. Dva muži si zabrali křesla a četli si zahraniční noviny. Nikdo si mě nevšímal.

Překvapením nebyl šachový klub samotný, ale to, že jsem viděl Jeana-Paula Sartra, jak tady v zakouřeném zadním sále lidové hospody hraje partii s Josephem Kesselem. Znal jsem je z televize. Byli to slavní lidé. Stál jsem jako uhranutý. Vždyť se smějí jako malí kluci. Často jsem si říkal, čemu se asi tak Sartre a Kessel mohou smát. Nikdy jsem to nezjistil. Imre, jeden z pilířů Klubu, tvrdil, že Sartre hraje úplně nemožně. Bavili se tím. Nevím, jak dlouho jsem tam stál ve dveřích a zíral na ně. Nikdo mi nevěnoval pozornost. Přišel pro mě Nicolas:

„Jsme na řadě.“

Nevěděl, že je tam šachový klub, a bylo mu to jedno. Sartrovo ani Kesselovo jméno mu nic neříkalo. Nicolas neměl televizi a čtení nepatřilo mezi jeho koníčky.

„Už se mi nechce hrát.“

Nevěřícně si mě změřil pohledem:

„Není ti nic?“

„Jdu domů.“

Pospíchal jsem tu příhodu vypovědět Franckovi a Cécile. Líp bych udělal, kdybych byl zticha. Kvůli mně se znovu poštěkali. Nejdřív jsem je nechal, ať hádají, koho jsem potkal. Probrali celou řadu slavných osobností. Franck si vyvodil, že to jsou intelektuálové, kteří hrají šachy. Nakonec přišel na Sartra. Nechápal, že jsem ho viděl. Kessel je nenapadl. Nedokázali si představit, že by tihle dva mohli hrát spolu a spolu se smát. Potíž byla v tom, že Franck Sartra obdivoval, ale Cécile vůbec ne. Ta zbožňovala Camuse. Toho Franck nesnášel. Ještě jsem nevěděl, že to je jako se Stade de Reims a Racing Clubem, s Renaultem a Peugeotem, bordeaux nebo beaujolais, Rusy a Američany, člověk si měl zvolit svou stranu, a tu pak neměnit. Mezi těmi dvěma chlápky musel být nějaký zatracený spor, že se Franck s Cécile tak rychle rozohnili. Některé aspekty té hádky mi unikaly. Oba používali na střídačku tytéž argumenty a snažili se druhého přesvědčit. Z obou stran zaznívala slova jako: omezenec, dějiny, spoluvina, angažovanost, zaslepení, jasnozřivost, neupřímnost, zbabělost, morálka, svědomí. Cécile měla navrch. Možná její kulometná výmluvnost a prudkost bránily Franckovi reagovat. Vypěnil a křikl na ni:

„Ty jsi a vždycky budeš moralizující maloměšťačka. Jako Camus.“

Cécile běsnila. Ledově odsekla:

„A ty jsi a vždycky budeš domýšlivý idiot. Jako Sartre.“

Franck odešel a práskl za sebou dveřmi. Cécile a já jsme zůstali a čekali. Nevrátil se. Cécile se na mě nezlobila. Snažil jsem se ji utěšit a za Francka se přimluvit. Považovala tuhle debatu za věc principu. Za cosi zásadního, prvořadého. Nechápal jsem, proč je to tak životně důležité. Odpověděla mi:

„Nenamáhej se. On se plete.“

Z hromady knih vršících se v obýváku sebrala tlustou knihu a podala mi ji.

„Člověk revoltující od Alberta Camuse.“

„Možná tomu nebudu rozumět.“

Knihu otevřela. Přečetl jsem si první řádku: „Kdo je revoltující člověk? Člověk, který říká ne.“ Nevypadalo to složitě. Měl jsem dojem, že se mě to týká. Co to znamená, že jsem revoltující?

„Přečti si to, uvidíš. Vadí jim, že Camus se dá číst. Sartre ne. Nenávidí ho, protože má pravdu, i když s ním nesouhlasím ve všem. Na můj vkus je trochu příliš velký humanista. Někdy je třeba být radikálnější. Chápeš?“

Doma u večeře jsem nevydržel:

„Hádejte, koho jsem viděl hrát šachy?“

Franck na mě výhrůžně koukl. Dělal jsem, jako bych to neviděl. Otec žasl a považoval za nutné vysvětlit matce, že Sartre je slavný komunistický filozof.

„Není komunista. Je to existencialista.“

Tak jemné rozlišování otci unikalo.

„To je totéž.“

„Ale vůbec ne!“

Hledala pomoc u Francka, který to potvrdil:

„Má ke komunistům blízko. Není ve straně. Je to především intelektuál.“

Otec vycítil, že by se neměl pouštět na zaminované pole. Protože byl přesvědčený, že umí dobře hrát šachy, i když od Enza vždycky dostal nakládačku, začal Franckovi vysvětlovat taje této hry, ale umlčela ho připomínka:

„Nezapomínej, že když jsme spolu hráli naposledy, dostal jsi mat.“

„To je už dávno. Možná se do tohohle klubu zajdu podívat.“

Z matčina pohledu pochopil, že se jí nezamlouvá, že by měl marnit čas v nějakém šachovém klubu. Cítil jsem ve vzduchu bouřku.

„A co jsi v té hospodě dělal ty? Stokrát jsem ti říkala, že si nepřeju, aby ses potloukal venku. Viděl jsi své známky z matiky? Zakazuju ti, abys tam chodil. Rozumíš?“

A otočila se na podpatku. Franck se usmíval od ucha k uchu. Otec se snažil mě utěšit:

„Je to tak, a ne jinak.“

Tak jsem v jeden a týž den objevil Kessela, Sartra a Camuse.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.