J. D. Kočí, J. Hlávka, R. Šusta

TŘI KRUTÉ PŘÍBĚHY

Ukážka z elektronickej knihy

J. D. Kočí, J. Hlávka, R. Šusta

TŘI KRUTÉ

PŘÍBĚHY

Copyright © J. D. Kočí, J. Hlávka, R. Šusta, 2011

Cover © Miloš Mazal & Lukáš Tuma, 2011

Illustrations © Dan Černý, Karel Zeman, Kristýna Benediktová, 2011

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2011

ISBN 9788074250859

OBSAH

PŘEDMLUVA

RUDOVOUS: VÁBENÍ DRAČÍHO SRDCE

VYROVNÁNÍ

[PRINTSCREEN] OSVÍCENÉ MYŠI

PŘEDMLUVA

V této knize se, milý čtenáři, setkáš se třemi příběhy od tří různých autorů ve třech různých žánrech. Fantasy, science fiction i příběh z „reálného“ života. Všechny mají ovšem něco společného a všechny stojí za přečtení.

Prvním, čeho si jeden všimne, jsou jména autorů, s nimiž se běžně v Edici Pevnost nesetkáváme (dobrá, dobrá, o Dračici víme… však říkáme „běžně“). To máte tak: ti hodní chlapci byli kdysi osloveni s žádostí pro povídku do antologie, která se však bohužel nikdy nenarodila. Plody jejich píle však vyčnívaly a hlasitě, byť zatím trochu nepřirozeně, volaly po osvobození z mrtvého těla nebohé matky.

I stalo se a našel se nový, starostlivý rodič, tedy my. Zbavili jsme povídky přebytečné placenty a vidíte, mají se či perně k světu, takže doufáme, že si s nimi budete rádi hrát!

Poněkud naturalistickou metaforou se vás snažíme také připravit na druhý jednotící rys povídek - rys, který se otiskl i do názvu naší knihy. Ty povídky jsou kruté. V mnoha ohledech zkoušejí, kam až lze dojít, jak jsme na tom s tabu a je jich prolamováním. Tato krutost je ovšem specifická a soustředí se na třetí společný rys povídek - všechny jsou silně zaměřené na fanoušky.

A tak se nám dostane pohledu na hyborský svět dlouho po Conanovi, špionážní příběh ze světa Star Treku a vtipného, ovšem nesentimentálního pohledu na současnou scénu fanoušků her, larpů a vůbec nejrůznějších úniků před realitou… A pokud jste na něčem z výše uvedeného vyrůstali, dejte si pozor - čtení je to výborné, ale rozhodně se vás nebude snažit pohladit po duši.

Věříme, že se vám budou tyto Tři kruté příběhy líbit. Ostatně: na něco podobného opravdu nenarazíte každý den!

RUDOVOUS: VÁBENÍ DRAČÍHO SRDCE

Jakub D. Kočí

-věnováno R. E. Howardovi-

I. Chlápek v kobce

„Ty hroudo zkaženýho masa! Prašhubo! Tady shniješ, abys věděl, žes měl držet ten svůj otlemenej zobák!“ kopal vyschlý žalářník do svalovce přikutého palec tlustými řetězy ke kamenné zdi cely. Celá scénka působila, jako by se týden hladovějící myš ocitla tváří v tvář spoutané šlechtěné kočce.

Vězeň převyšoval svého trýznitele nejen mohutností a nadlidským osvalením. Měl pečlivě zastřižený plnovous, ze kterého čněly dlouhé, od splétání do copů vlnité kníry, pěstěnou ohnivou hřívu a vláčnou pleť udržovanou celá léta vonnými oleji a mastmi. Bylo to na první pohled patrné, ačkoli měl přes obličej dvě výrazné šmouhy od bláta, ve vlasech vcuchanou slámu a oblečený byl jen v prostinké bederní roušce. Tomuhle chlapisku by slušelo spíš velet zástupům po zuby ozbrojených vojsk, ne pobývat v kovových klepetech pro ničemy.

„Pflus!“ plivl sušinka vězni do tváře, otočil se na fleku a vypadl z páchnoucí kobky.

Rudovlasý pořízek se překvapivě rychle (na to, že ho ještě před okamžikem žalářník nevybíravě seznamoval s kvalitou své obuvi) narovnal a začal pracovat na poutech. Vykroutit se nemohl, železa byla příliš těsná. Jediné co mu zbývalo, byla hrubá síla - a to nebyl problém.

Na vlhkých kamenech stropu se srážely kapky vody a padaly do několika kalužin, pomalu se vsakujících do spár mezi popraskanými dlaždicemi. To jejich monotónní bubnování už lezlo Walhelmovi, tak se svalnatý vězeň jmenoval, na nervy. Nehodlal strávit v nepohodlném a špinavém vězení dobu delší, než bylo nezbytně nutné. Poté co rozrazil okovy, které mu svíraly zápěstí, švihem o kámen čnící ze zdi, bylo jen dílem okamžiku, než si roztáhl pouta na nohou.

„Pche! A pak že se do téhle pevnosti nikdo nedostane!“ ušklíbl se. Před očima se mu promítla scénka z hlavního náměstí… Nahastrošil se jako trhan, on, Walhelm! Převrhl pár stánků, z veřejné maštale vypustil koně a nahlas se obul do Jetrikových kouzel. Ti hlupáci ho pak odvlekli přímo do hradního podzemí… Díky Jetriku, máš vážně dobře vycvičené biřice! Teď se konečně uvidí, jak dobře si střežíš Dračí srdce, ty shemitský ďáble a šibale! Seberu ti ten tvůj mocný klenot a uvidíme, jestli se i nadále budeš ve své zemi těšit nezměrné úctě! Jestli budeš dál ovládat krále… Cha! Spousta dobrých důvodů, pokořit tě.

„Pche!“ odplivl si divous Walhelm.

Rámus a skřípění, jak Walhelm likvidoval pouta, přivolaly vyschlého žalářníka zpátky.

Ten trouba! Místo, aby zavolal pomoc, vlezl dovnitř a pokusil se Walhelma spráskat bičem. Blbec! Ne, že by to s bičem neuměl, to zase jo, ale nevzal do zaječích, ani když Walhelm dvakrát bezpečně uhnul s lehkostí pohybů šelmy, která v něm vyrostla díky drsnému severskému původu a letům strávených v horách rodného Vanaheimu.

Sušinka rozzuřeně vykřikl cosi nesrozumitelného a začal kolem sebe šlehat a práskat hlava nehlava.

Walhelm ani nečekal, až se unaví. Vyrval ze zdi zničené okovy a mrštil jimi přímo po žalářníkově hlavě. Bylo to až příliš snadné: hubeňour se lekl, bičem švihl pod vlastní nohy a jeho dlouhé smyčky se mu pevně omotaly kolem kolen. A tak se žalářník rázem ocitl rozplácnutý na zemi, návdavkem s řádnou modřinou na tváři po okovech a s jelitem na stehně.

„Takže!“ klekl mu na hrudník celou svou vahou obrovitý Vaniřan. Ozval se typický zvuk lámaných žeber a žalářník těžce zaúpěl.

„Tohle,“ pokračoval nevzrušeně Walhelm, jako by si právě klekal k pikniku do trávy, „máš za ty facky!“ a přiklekl na další žebra. „A tohle za kopance!“ vstal a rozpřáhl se no hou proti bezmocně dodělávajícímu muži.

Výkop to by bravurní! Hlava bývalého žalářníka by opsala slušný oblouk, ale zadržela ji pevná vazba krčních svalů. Lebeň se roztříštila a na Walhelmových sandálech ulpěla kluzká rudošedá hmota. Moc jí v puklé dutině nebylo.

„Fuj, to je hnus!“ otřel si Walhelm pozůstatky žalářníkovy inteligence o jeho pozůstatky tělesné. Potom sebral ze země povalující se zbraně. „Bič a dýka? Hm, meč to není, ale což! Určitě se tu někde bude taky nějaký povalovat,“ mumlal, když dýku znalecky těžkal a prohlížel - byla to dobrá zbraň z několikrát kalené oceli, možná až příliš dobrá na řadového gardistu. Její čepel byla silná a leskla se do modra, jílec padl do dlaně jako ulitý a povrch měl upravený přesně tak, aby dýka při hodu nevyklouzla příliš brzy z ruky. Ne, to určitě nebyla běžná výbava - tenhle žalářník musel mít pro zbraně slabost, nebo k dýce přišel nějakou šťastnou náhodou.

Jak tak Walhelm žalářníka odhadoval, byla to spíš ta náhoda.

II. Meč

Meč se povaloval kousek dál. Konkrétně dočasně sídlil v pochvě u boku jednoho z dalších dvou strážných, na které cestou z podzemní cely Vaniřan narazil. Seděli u těžkého dubového stolu v malé místnosti za chodbou, stáčející se k jednotlivým kobkám, a hráli v kostky. Rozhodně se nenamáhali dávat pozor, služba byla nudná a zdlouhavá…V celách byl konečně jen jediný pomatenec, kterého před pár hodinami se brali chlapi na tržišti, a toho si navíc podával Skrev.

Jeden z drábů si dokonce opasek s mečem bezstarostně odepnul a opřel ho o stěnu vedle židle - snad, aby se mu se dělo pohodlněji.

Walhelm by se jim snadno vyhnul (nedalo by mu to mnoho práce, vzhledem k jejich zaujetí hrou), ale meč potřebo val! A když už se tam jeden tak povaloval…

Svalovec si cimru dobře prohlédl: stůl, čtyři židle - dvě obsazené strážnými, kožešina pohozená na podlaze a vedle ní jedno lůžko.

Docela obyčejná služebna. Nic víc, nic míň. Ryšavý Vaniřan věděl úplně přesně, že pod kožešinou je poklop a skrýš v zemi, kde by mělo být pár dalších zbraní. Ale jestli se v žalářnících nemýlil - a o tom pochyboval místo nich je v díře jistě zásoba alkoholu. Potvrzoval to i otevřený demižonek u nohou hráčů.

„Hej! Jak to jde?“ vystoupil vězeň z chodby a přátelsky se zazubil.

„Skreve!? Nemáš bejt u toho… Do hajzlu!“ otočil se biřic bez meče na židli.

„Myslíš u mě?“ podal si svaloun bičem jeho meč.

Druhý ze strážců na nic nečekal, vyskočil a tasil. Teď už to ale měl být férový boj, pomineme-li Walhelmovy proporce a rychlost, protože Rudovous už také pevně svíral jílec právě nabyvšího meče. Po příliš krátké chvíli šermu a Walhelmově mohutném úderu strážný přišel o svou jednoručku i s tou jednou ručkou. Řval jako podsvinče, celou služebnu zkropil sprškou krve. Jeho tělo, kterému Walhem pomohl k věčnému odpočinku dalším mocným sekem a rozparkem na levou a pravou půlku, se skácelo do dvou stran.

Ten bez meče na smrt nečekal a vyběhl do chodby, která po krátkém rovném úseku končila schody. Zastavila ho ale Skrevova dýka v týlu… Holt pech.

Walhelm si prohlédl a potěžkal své dva nové meče. Ne byly dvakrát dobře vyvážené, oba trochu těžší na čepeli, ale na běžnou vojenskou výbavu to celkem ušlo. Příčka se při protáčení nemotala; kovář, který zbraně vyráběl, věděl přes ně kde ubrat a kde naopak přidat, aby meče nebyly jen předpisově zdobné, ale i trochu praktické - Vaniřanova zkušená ruka ale okamžitě odhalila, že kováři šlo hlavně o to, aby dostal dobře zaplaceno.

Těžší čepele divouse moc netrápily, aspoň si trošku zaposiluje. Opásal se meči a vyrazil dál. Skrýš pod podlahou nechal bez povšimnutí (na chlast neměl ani pomyšlení, a jestli měl Skrev nějaké další zbraně, určitě by je neschovával ve strážnici). Cestou si ale vzal dýku, kterou před chvílí půjčil spěchajícímu strážníkovi a na niž si rychle zvykal.

Schody byly dlouhé a točité. Jak stoupal výš, zatuchlý puch vězení pomalu mizel. Konečně. Walhelmovi už bylo z té těžké parodie na vzduch zle.

Nad schodištěm čekaly Vaniřana těžké, kované a samo zřejmě zamčené dveře. Klíčová dírka v nich ale chyběla - nejspíš dveře odmykali jen zvenčí, při střídání stráží. Určitě existoval ještě nějaký další fígl nebo nouzový signál, který chtěl použít strážník, nyní odpočívající pod schody, ale ten Walhelm neznal. Pokrčil rameny; nemyslel si, že by ho zrovna zavřené dveře mohly zastavit a už vůbec se mu nechtělo přemýšlet, jak je otevírají biřici v nouzi. Znal rychlejší řešení.

Za dveřmi bylo ticho, slyšet byly jen slabé kroky přicházející odněkud z dálky. To znamenalo, že bude mít Walhelm minimálně výhodu překvapení!

Divous se divoce usmál: rád své protivníky překvapoval.

III. Nevítaný host

Panty nevydržely ani první Walhelmův náraz. A to se rozbíhal do schodů! I když palácový architekt asi nepočítal s tím, že se z kobek bude násilím dostávat člověk konstituce nosorožce. Dveře prolétly na druhou stranu široké chodby. Jako mouchu tam rozplácly jakéhosi mrcasu v hábitu, který zřejmě procházel kolem. Fajn. Vzezřením to byl jistě nějaký bezbožný nekromant jako jeho pán. Na bradě pět, šest dlouhých chlupů, jinak hlavu holou jako prdýlku nemluvněte a potetovanou nějakými nesmysly; původně sytě modrý hábit pomalu nasakoval krví, která ho přibarvovala do temně fialova.

Pro Vaniřana tu zase zbyla jen dvoučlenná hlídka. Hm. Rozhodl se nechat jednoho utéct, protože jinak by se snad unudil k smrti - předpokládal ale, že unudit nepřítele není Jetrikův hlavní obranný plán, takže byl docela zvědavý, s čím se jeho „hostitel“ vytáhne.

Když kopancem poslal čerstvě prošpikovaného drába dolů do vězení, zarachotilo to. Walhelm přeběhl rychle chodbou k malému výklenku. Chvíli se tam skrýval, ale očekávaný povyk, halasení a dusot nikde. Že by zdrhlý strážný strachy dezertoval? Vaniřan byl už vážně naštvaný. Vystoupil ze svého úkrytu a rozhlédl se. Chodba byla tichá a liduprázdná. No, to snad ne!

Naštěstí Rudovousovi jeho přirozená ostražitost našeptávala, že v chodbě kousek dál čeká nějaká zrada. Vydal se sveřepě k ní. Přešel do středu chodby, kde se cítil bezpečněji než u neznámých zdí, a postupoval dál směrem, kam utíkal strážný.

Na Walhelmův vkus to tu až příliš smrdělo magií.

IV. Pic kozu do vazu!

Jak Walhelm směle kráčel chodbou, najednou už nekráčel. Zaslechl nad sebou slabé zasvištění, ale než se stihl ohlédnout, natož švihnout mečem…

ŘACH!

A byl bez sebe; sklátil se na studenou dlažbu; jak dlouhý, tak široký. Ani si nevšiml, jaká Jetrikova všivárna ho omráčila.

V. „Spáči, vzbuď se!“

Vaniřan procitl rychle. Žádné pomalé přicházení k sobě, bloudění po vlnitých schodech dřímoty. Ne, nic takového.

Prostě teď! A byl vzhůru. Oči ale zatím neotvíral. Kdosi ho pleskal po obličeji, aby se probral, díky čemuž zjistil, že teď leží připoutaný daleko pevněji než prve v žaláři. Jinak by měl ten troufalec už přeraženou, ne-li utrženou ruku; v tomhle stavu se ho akorát, pokusil kousnout.

Ozval se dívčí výkřik.

Walhelm hryznul naprázdno, přesto svou oběť pořádně vy děsil. Byla to sotva sedmnáctiletá černá Amazoňanka, která teď třeštila oči na svou pravou dlaň, co jen tak tak unikla Vaniřanovým zubům.

Vzápětí divous inkasoval novou facku. Podstatně silnější! Tentokrát od chlapíka podobných rozměrů, jako byly jeho vlastní. Černovlasý rozložitý kolos se nad ním sklonil, až Walhelm zřetelně ucítil, že si nejvýše před půl hodinou dá val česnečku.

„Jak s tebou Jetrik skončí, tak si tě podám, skrčku!“ sykl smraďoch, potom vzal polekanou Amazoňanku do náruče a zmizel Vaniřanovi z dohledu.

Ve Walhelmovi vřela krev. „Už jako kluk jsem dokázal pobít deset takových, jako seš ty!“ křikl, ale nebyl schopný se pohnout, ačkoli se cítil v báječné kondici pro zabíjení černovlasých pitomců. „Zatraceně!“

Jediné, s čím mohl Vaniřan hýbat, byla hlava. Toho také hned využil a začal si své nové vězení prohlížet…

Ležel v morbidně zdobené místnosti plné soch lidí hodně podivných soch. Každý sochou zobrazený člověk, jako by prožíval nesmírnou křeč. Byly tu obrovská zaklenutá okna, ověšená závěsy ze svázaných kůstek. Vše zastřešoval čer ný strop, hluboký jako obloha za jasné noci - dokonce jím problikávaly soustavy planet a hvězd. Celé té hrůzostrašné nádheře vévodil trůn na vyvýšeném průčelí, který byl sám o sobě děsivý až až. Jeho vyřezávané, slonovinou vykládané černé dřevo se šklebilo v tisíci děsuplných grimasách vše možných pekelných stvůr.

Walhelma napadlo, že to asi nebude Jetrikův uvítací sál. Ne, byl si jistý, že se ocitl v samotném srdci mágovy pevnosti. V místě, kam se chtěl celou dobu dostat, i když v docela jiné pozici…

VI. Jetrik

Po nějaké chvíli se před Walhelmem objevil sám Jetrik. Vstoupil postranními dveřmi, zdobenými stejně nevzhlednou řezbou, jakou byl okrášlen trůn. V obličeji vypadal spíše jako přestárlý Stygijec než Shemita - výrazné štíhlé rysy, tmavší pleť a dlouhá brada, ještě znásobená prokvetlým špičatým vousem. Vlasy spletené za zády do dlouhého copu a skrz nosní přepážku probodnutou ostrou ptačí kost, jakou mívají amazonští šamani, stejnou, jakou nosil i šaman, kterého Walhelm zanechal na vyviklané stoličce. Z černých očí planulo Jetrikovi vzrušení. Oblečen byl stejně jako Walhelm jen v bederní roušce, ale jeho tělo bylo jen svrasklou a scvrklou napodobeninou Vaniřanova bohatého svalstva.

Jeden z jeho dvou nohsledů nesl sváteční dlouhé roucho, které by ale padlo spíš Walhelmovi než jejich pánu. Druhý vedl na řemínku malou opičku makaka.

„Slyšel jsem,“ přistoupil Jetrik k Walhelmovi, zatímco jeho dva služebníci začali k Vaniřanovu podivnému loži přisouvat různé stoly a stojany, kterých si Walhelm dříve ne mohl všimnout, protože je měl umístěné za hlavou, „že jsi pěkně divoký. To je dobře, to je moc dobře…“

„Jestli se chceš přesvědčit, tak mi povol pouta!“ vyštěkl seveřan.

„Pchá! Máš mě za blázna? Ne že bych se tě bál, ale k obřadu potřebuji, abys sebou nemrskal.“

„K obřadu!?“ pokusil se vytrhnout Walhelm, ale marně, „počkej, až se uvolním! Na mě tyhle kouzelnický čachry machry neplatí!“

„Ani bych neřekl,“ podotkl trochu pobaveně Jetrik,“vidíš snad nějaké provazy, siláku?“ Pohnul ukazovákem a Vaniřan se jako na povel posadil. Byl docela volný, ale přesto se nemohl pohnout.

„Cos to se mnou provedl, u Mitry!“

Jetrik nevybíravě spustil prst a Walhelm sebou praštil zpět na stůl. Teď už nemohl pohnout ani hlavou.

„Nejsi zrovna v pozici, aby sis mohl vyskakovat,“ mínil Jetrik, když k němu přistoupili sloužící a uklonili se.

„Výborně!“ přehlédl připravený obřad Jetrik. V rozích stolu, na kterém ležel Walhelm, planuly ohně v mísách - každý měl jinou barvu; podél stolu byly stojany s podivně uspořádanými skly, namířenými na svalnatou seveřanovu hruď a menší stůl s jediným lesklým nožem; za hlavou měl Vaniřan naporcovanou opičku (služebníci jistě podobnou věc nedělali poprvé, protože makak při tom nevydal ani hlásek); u nohou stál zdobný stojan, mezi jehož šesti jantarovými hroty byl usazen obrovský, jinak ale docela obyčejný bílý křemen ve tvaru srdce.

„Teď jděte,“ rozkázal Jetrik a sloužící ho mlčky uposlechli.

VII. Smrt má mnoho podob

Walhelmovi bylo jasné, že nadávkami a výhrůžkami nic nezmůže. Napjal všechny své svaly - jestli tohle měl být poslední okamžik jeho života, tak si ho chtěl užít! A rozhodně se nehodlal podvolit tak snadno…

Jetrik zatím vzal nůž a hrotem vyřezal na Vaniřanovu hruď nějaké znaky.

„Ani netušíš, jaké cti se ti dostalo. Tak už se nebraň! Pro dloužíš zase o pár desítek let můj věčný život,“ usmál se mág, když nápisy dokončil.

„Dík, ale radši bych umřel v bitevní vřavě,“ poznamenal sarkasticky Walhelm.

„Smrt má mnoho podob, Walhelme.“

Do téhle chvíle seveřan doufal, že je tu inkognito. Mělo mu být jasné, že ho Jetrik pozná. „Takže víš, kdo jsem. Dobře, potom mě odpoutej, padni na kolena a pros o milost, ty hade. Dopřeju ti rychlou smrt.“

Jetrik se upřímně rozesmál: „Bojovník až do konce! To se mi líbí, vybral jsem si dobře…“

„Jak vybral?“

„Lákal jsem tě už léta, tak jako bažina volá a vábí sebe vrahy. Jen se podívej na Dračí srdce - obyčejný křemen… Stačilo ho jen opříst legendou a největší ze všech zlodějů nemohl mít klidné spaní! Je ale pravda, že pro mě má ten kámen teď nezměrnou cenu - část mysli, kterou jsi k němu upíral, je teď hluboko zakořeněná do jeho útrob a jen díky ní budu moc vykonat tento rituál.“

Jetrik vzal křemen z jeho podstavce a za odříkávání formule ve starobylém jazyce, který Walhelm jaktěživ ne slyšel, ho položil na Vaniřanovu zkrvavenou hruď. Kámen do sebe začal vtahovat seveřanovu srážející se krev a Walhelm cítil, jak slábne, ač se tomu bránil, jak nejlépe dovedl.

Jetrik potom vzal znovu nůž a vyryl na svoji hruď stejné nápisy, jako prve na Walhelmovu. Vlastně tím jen zvýraznil léty zhojené jizvy z dávno vykonaného rituálu.

Potom nůž odložil a vztáhl ruce ku stropu - hvězdokupy se na jeho povel shromáždily nad stolem. Jejich spojená záře, znásobená planoucími ohni, se začala odrážet od skel ve stojanech a od nich zase k nasakujícímu kameni. Ten teď začal sám vydávat slabé načervenalé světlo.

Walhelm se uvnitř vzpínal a trhal neviditelné řetězy, ale navenek nebylo znát zhola nic. Jeho krev mizela v křemenu a s ní i jeho vzpouzející se mysl.

Jetrik sám přisunul ten nejpodivnější a zároveň největší stojan s řemeny a úvazy sahajícími nad Vaniřana a po krátkých schůdcích na něj vystoupil, načež se zavěsil tak, aby byl ve stejné poloze jako ležící seveřan a krvácející hrudí se dotýkal Dračího srdce z druhé strany.

Vyřknul poslední slova rituálu a zavřel oči.

Kámen začal nasakovat i Jetrikovu černou krev a jeho záře se stupňovala. Zvenčí to vypadalo, jako by se spolu Walhelmova a Jetrikova krev uvnitř křemene rvaly a přelévaly jedna ve druhou. Rudé a černé mraky plné odlesků světla propukaly v nelítostnou bouři mezi dvěma bezvládně čekajícími těly.

VIII. Kam vede ta cesta?

Walhelm stanul na pokraji cesty a za ním byla zdánlivě skleněná zeď, skrze kterou viděl své bezmocně ležící obrovské tělo. Ocitl se v podivném mezisvětě na hranici smrti, kterou vnímal a cítil z každého cípu písčité planiny rozléhající se všude okolo cesty před ním.

Byl si ale jistý, že smrt ještě nepřišla. Ne, na to byl Jetrik příliš užvaněný. Chtěl jeho tělo, jeho sílu a roky, které měl mít před sebou. Co ho ale čekalo tady, netušil. U nohou mu ležela celá jeho výbava - kroužkovka a zlatem tepané pláty se stříbrným býkem, rohatá přilbice a dokonalý obouručák.

To bylo na Jetrika až příliš vřelé uvítání. Potom si ale uvědomil, že to bylo to poslední, na co myslel, než ztratil tam na stole vědomí. Poslal si tohle všechno snad do kamene sám? Anebo snad šaman splnil svůj slib?

Pokrčil rameny, ať už to byl Jetrikův dar na uvítanou, šamanův splněný slib, nebo jeho vlastní zoufalé přání, byl by hlupák, kdyby ho nepřijal. Začal se pracně oblékat; bez pomocníků to nebylo zrovna snadné, ale nakonec se ustrojil. A leželo tu ještě něco: k pasu si připnul dýku, ke které při šel teprve nedávno.

Na pokraji cesty stanul válečník a pirát! Rudovous! Muž širokých plecí, který prošel nejednou bitevní vřavou a pobil nespočet nepřátel. Hustá červená hříva mu splývala zpod helmice na ramena a dokonale ladila s barvou jeho zbroje. Mohutný býk na hrudním plátu jakoby ryl kopyty a volal po krvi. Pirát pozdvihl těžký meč a vydal se odhodlaně kupředu.

Mohl jen hádat, kdo stanul na druhém konci cesty…

IX. Jetrik

Z kaluže černé krve, líně se přelévající po cestě, se zrodil tvor starší než svět sám. Ani v Nemedijských kronikách se nevypráví o stvůrách, které vládly zemi na úsvitu jejích dějin a snad ještě před jejím stvořením někde v jiném, lidem docela neznámém světě. Vzpomínky na ně zůstaly už jen v pověstech a bájích, které piktské stařeny vypráví svým vnoučatům před spaním. Občas se některá z legend o strašlivých černých dracích dostane i přes hranice civilizovaného světa.

Jetrik byl vrozenou podobou vší té bájné majestátnosti. Lesklé šupinaté tělo se kroutilo s hadí elegancí; měl hřbet a hlavu lemovanou rohy ostrými jako čepele; blanitá křídla, která by mu mohl závidět sám ďábel; spáry s dlouhými za hnutými drápy v sobě krotily sílu dvacetkrát zvětšených kovářských kleští.

Ubohá schránka, ve které přežíval ve světě lidí jeho duch, musela být pro draka neskutečně potupnou. A ještě potupnější byl fakt, že se do další bude muset vrátit… Tentokrát se mu ale po dlouhé době naskytlo tělo, které oblékne celkem rád. Vždyť jeho sok se stal již za svého života legendou.

Odfrkl si a vznesl se vysoko nad cestu, aby se podíval, jak se na boj připravil jeho soupeř - byla to jediná část rituálu, kterou nemohl plně ovládnout, a znepokojující na ní bylo to, že si jeho budoucí šaty s sebou mohly vzít cokoli, na co jen pomyslely…

Většinou to však byly jejich ženy a konkubíny, což na konec končívalo příjemným rozptýlením, takže draka hodně překvapilo, ale vlastně i svým způsobem potěšilo, když před ním Walhelm stanul v nablýskané plné zbroji.

Koniec ukážky