Ukázka elektronické knihy

Robert Fulghum

TŘETÍ PŘÁNÍ 2

ZBYTEK PŘÍBĚHU /skoro/

Robert Fulghum

Třetí přání 2

Zbytek příběhu (skoro)

Z anglického originálu Third Wish II, The Rest of the Story, Almost

přeložili Lenka Fárová a Jiří Hrubý

Konzultantkou přes japonské reálie a pro přepis japonských výrazů byla

Vlasta Winkelhoferová

Konzultantem přes řecké reálie a pro přepis řeckých výrazů byl Miroslav Soukup

Hudbu složila Barbara Lamb

Ilustrovala Margaret Allen Dougherty

Grafiku v textu vytvořila Barbara Witt

Přebal navrhl (v návaznosti na grafickou úpravu

Vladimíra Nárožníka) a graficky upravil Libor Batrla

Text redigovala Eva Slámová

Příprava elektronických formátů Kosmas

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2014 jako svou 2457. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-0248-2 (váz.)

ISBN 978-80-257-1352-5 (e-kniha)

© Argo, 2014

Copyright © by Robert L. Fulghum 2005

Music © by Barbara Lamb 2005 (The Waltz of Strangers co-written with

E. Scott Esbeck)

Illustrations © by Margaret Allen Dougherty 2005

Graphics as a part of the text c by Barbara Witt 2005

Translation © Lenka Fárová a Jiří Hrubý, 2005

Claude Monet, Waterlilies, oil on canvas, 1915

Reproduced with permission from: Portland Art Museum, Oregon.

Helen Thurston Ayer Fund Purchase.

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Třetí část

MILUJEŠ MŮJ KLID,
ALE CO KDYŽ SE POHNU?

Autorovo věnování

Tato kniha je pro tebe, kdo mi scházíš;

pro tebe, i když se naše cesty nikdy nezkřížily;

pro tebe, kdo v mém životě pořád ještě nejsi;

i tak je tato kniha pro tebe,

protože vím, že někde být musíš.

Mnohokrát jsem se vydal jinou Cestou,

abych se dostal do míst, kde snad jsi i ty.

Ohromnou lodí jsem plul do Anglie,

nočním vlakem jel do Barcelony,

po poutní cestě obešel ostrov Šikoku.

Hledal jsem tě v Monetově zahradě v Giverny,

v Blackwellově knihkupectví v Oxfordu,

v galeriích města Vídně,

ve Zlatém tulipánu v Amsterodamu,

v rouenské katedrále.

V Santa Fé o loňských Vánocích…

I tam jsem tě hledal.

Na jaře na ostrově Krétě…

I tam jsem tě hledal.

Kde jsi?

Najdu tě vůbec někdy?

Hledáš i ty mě?

Přijď. Najdi si mě.

Z této knihy pochopíš, kde jsem.

Tato kniha je pro tebe.

B. Lee Kraleek

MOMENTKY

ALLYSON OCTAVIA O’RILEYOVÁ – Alice – je u kadeřníka: nechává si bílé vlasy přebarvit na černo. Po návratu hodlala v Seattlu pobýt jen krátce. Bez ohledu na další vývoj té „špionské historky“ se chtěla co nejdříve vypravit do Japonska a v říjnu pak na Krétu. Ale nejdříve ty vlasy. Na černo. A na krátko.

Její setkání s Alexem a Max-Polem otevřelo dveře, které nechávala zavřené. Dveře mužskoženské. Celý dnešní den přemítala o nových jménech, která by při procházení těmi dveřmi mohla použít: zatím ji napadly Padova, Ális, Mády, Andalusie a Cid Ártha.

Ale proč ne taky jména mužská? Její kamarád Zenkiči, ten herec divadla kabuki, s tím nemá vůbec žádný problém – používá ženská jména a na jevišti hraje ženské postavy. Tak proč by si ona nemohla dát mužské jméno?

Když už si nechává bílé vlasy přebarvit na černo, tak proč se také nenechat ostříhat? Ostříhat velmi na krátko, na kluka. A jak jí vlasy budou odrůstat, bude mít černobílý účes. Unikát.

NA KRÉTĚ KOSTAS LIAPAKIS hraje nesmírně soustředěně vrhcáby a křičí na padající kostku „ne, ne“ (ANO! ANO!). Když mu umřela matka a „bratranci“ Alex a Max-Pol odjeli, říkal si, že ho štěstí opustilo. Ale dnes už je zase zpátky ve hře – teď ne a ne prohrát. Je pánem hrací desky, kostky i štěstí. Líbá kostku, směje se a háže znovu. ANO! ANO!

V ATHÉNÁCH MARIA MICHAELIDISOVÁ, partnerka Polydory Vlachu, našla na Polydořině psacím stole fotografii Max-Pola Millaye. Dívá se na ni, jako by ho chtěla uhranout – žárlí a závidí. Nahlas říká: „Přeju ti jen to nejhorší.“ Otáčí fotografii, plivne si na prst, napíše jím písmeno X a vrací fotografii na stůl. „Tak. Drž se stranou, drž se stranou a nic se ti nestane.“

V TOKIU JAPONSKÝ CÍSAŘ truchlí nad hořem korunního prince, svého milovaného syna a dědice. Korunní princezna mu nedala syna. Pravda, narodila se jí dcerka. Jenže žena se nemůže stát následnicí trůnu. Nebo snad ano? Císař a jeho syn truchlí nad společným dilematem; oba se tak jako celý japonský národ ocitli v pasti mezi tradicí a budoucností. Jak předělat osud?

V KJÓTU si dva císařovi poddaní – Morioka a Iwai Hanširó XII. – kladou tutéž otázku, ovšem na daleko nižším stupínku. Morioka si láme hlavu tím, jak by se starobylé japonské tetování, které je uměleckým oborem, mohlo přizpůsobit moderní posedlosti naprosto triviálním zdobením těla. A herce Macuie Zenkičiho zase každý den trápí, jak tradiční divadlo kabuki skloubit s vkusem moderního Japonska.

V ZÁKULISÍ čekají, až na ně přijde při naplňování osudu řada: Jackson „Bábú“ O’Rourke, Nelson Bellingham, Indie-co Millayová a komtesa Macaroni. Duch Edwarda Leara, anglického nonsensového básníka, bude vyvolán při přídavcích.

V TÉŽE CHVÍLI JE ELLIOT BROWNELL alias „Wonko“ v Thruppu ve své hospodské kanceláři zvané „Loď“ a přemítá o pozvání na večeři, jehož se mu dostalo od Max-Pola a Alexe. Proč ho zvou? Co po něm chtějí? Má být za Wonka Úchyla, Wonka Rozumného nebo prostě přijde jen jako Elliot? Anebo jako všichni tři najednou? O čí společnost ti dva pánové asi stojí?

MAX-POL MILLAY A ALEX XENOPULUDAKIS jsou na Oxfordském vodním kanále na palubě Ariadny; nevyhnutelný rozhovor, který oba čeká a kterému se tak dlouho vyhýbali, je na spadnutí.

Vůbec nejzelenější valčík

DVA MUŽI NA PALUBĚ

„Díky Alici muži chtějí porušovat pravidla. Kvůli Alici se vám chce měnit plány, dopouštět se nepředložeností a prostě se chovat ledabyle.

Alice vás přinutí s potěšením vzpomínat na vaše společné zážitky, k nimž ovšem nikdy nedošlo, i když dojít mohlo…“

Tohle Alex nahlas nevyslovil. Měl to zapsané ve svém vnitřním deníku. Občas si ty věty oprašoval, aby je někdy někomu řekl. Ale teď ještě ne. A už vůbec ne Max-Polovi.

Některé pravdy nikdy nesmějí zaznít.

A navíc… – když ho Max-Pol vyzval: „povídej mi o těch dvou týdnech strávených s Alicí“, byl to jen takový vágní dotaz, jeden gentleman vyzval druhého. Byla to nabídnutá možnost, v žádném případě výslech.

V podvečerním světle – ve stínu, jímž probleskuje slunce – krásného květnového dne sedí s Alexem na zádi Ariadny; přemítavě upíjejí z Alexovy poslední lahve řeckého vína z černých hroznů ajorjitiko z kraje Nemea.

Propluli zdymadlem v Duke’s Cut a teď se pěšky vrátí na večeři – do hostince U pstruha. První den plavby se vydařil. Max-Pol velmi záhy pochopil vše potřebné ohledně kanálu, lodě i jejího kapitána. Vysprchoval se a převlékl do čistého. Příjemně se jim sedí, jsou nachystaní na rozhovor, ale ani jeden nechce začít.

Vzduch je vlahý a klid je jakoby ještě podtržen hřměním, které se ozývá z mraků pomalu se sunoucích od vzdálených vrchů Cotswolds. Občas naruší poklid vznášející se nad kanálem tři divocí kačeři – hlučně napadají malou kachnu a její pípající káčátka, která nikdy nevydrží pohromadě. Ptačí láska má do něhy daleko.

Jakmile byla hladina zase jako zrcadlo, celá krajina se v ní odrážela vzhůru nohama; součástí obrazu byli i Max-Pol a Alex na Ariadně. Klid do sebe svou silou vtahoval myšlenky i rozhovor. Po většinu času oba muži mlčeli.

Nejvíc mysleli na Alici. Oba ji znají úplně jinak – jedinečným způsobem za jedinečných okolností. A oběma z Aliciny knihy života scházejí dlouhé kapitoly.

Ráno odjela. Teď oba muže čeká společný týden na Oxfordském kanále. Samozřejmě se tomu nevyhnou: o Alici se prostě mluvit bude.

„Tak jak jste se tu s Alicí měli?“ zeptal se Max-Pol.

„Nó…,“ zahájil svou zpověď Alex. Jako obvykle toto citoslovce znamenalo, že jednak o tom může pojednat velmi zeširoka, jednak že nechce trpělivost posluchače neúměrně přepínat. Alex hlavně nechtěl Max-Pola ranit. Nemohl mu říct celou pravdu a nic než pravdu. Alex byl Max-Polovi vděčný, že se ho nezeptal konkrétně – zejména že mu nepoložil otázku, která by vedla k nejasnostem ohledně toho, co se vlastně mezi ním a Alicí stalo.

Některé pravdy nikdy nesmějí zaznít.

Alex s Alicí spal.

Milovali se.

Jenže oba tyto výrazy jsou matoucí a nepřesné a reálné situaci neodpovídají. Ano, oba spali v téže posteli. Ano, už napořád mezi nimi vznikla láska. Ano. Ale k sexu nedošlo, i když byli v té posteli nazí. Takovíhle milenci tedy nebyli. A nikdy nebudou. Ale v hloubi duše oba věděli, což je stav nepojmenovatelný; jedinečné souznění. Jak by vůbec Alex mohl tohle někomu vysvětlit? Kdo by tomu uvěřil?

„Nó,“ zopakoval to Alex ještě jednou a mlčel dál. Bál se, jak by si Max-Pol mohl dlouhé mlčení vysvětlovat, a zároveň nechtěl říct zbytečně moc, a tak provedl bleskurychlý úkrok stranou. „Ty mi vykládej o Alici,“ požádal Max-Pola. „Znáš se s ní déle, i když na dálku, ta vaše hra na svědka, ale když tu byla, já si prostě nemohl nevšimnout, že mezi vámi existuje jakási blízkost. Jak to říct co nejjednodušeji… Začíná mezi vámi vznikat něco vážnějšího… že by třeba láska?“

„Kdepak,“ohradil se Max-Pol. „Ani náhodou.“

„A jak to tedy je…?“

„Ty jsi s ní, Alexi, teď byl dva týdny. Musí ti být jasné, že vztah s Alicí není nikdy úplně normální. Z té schůzky na nádraží Waterloo jsem odcházel s vědomím, že mě to k ní silně přitahuje. Nechtěl jsem to, nepočítal jsem s tím, ale prostě to tak bylo. To s tím svědkem bylo najednou celé vzhůru nohama. Ničilo mě to, vlastně jsem byl zklamaný.“

„Proč?“

„Před tím nádražím se zdálo, že jsou naše cesty rovnoběžky. Ale po Waterloo se začaly sbíhat. Vystihl jsi to výborně – blízkost, sbližování. Už jsme nebyli svědky. Spíš účastníky. Do Seattlu jsem letěl s tím, že se hned zase vrátím a něco se z toho dál vyvine. Přiznávám, že se pocity ve mně dost svářily, ale…“

„A dneska?“

„Dneska jsem totálně vykolejený, vyjukaný, sešel jsem z cesty. Něco z toho. Na vině ale není jen Alice.“

„Kdo tedy? Snad ne já.“

„Jasně že ne. Tu osobu neznáš. Dřív než o Alici ti musím povědět o sestřenici.“

„O sestřenici?“

„O sestřenici. Jmenuje se Indie-co.“

SESTŘENICE

„Cože? Sestřenice? Jmenuje se Indie-co?“ Alex byl dost překvapený – obočí mu vyjelo vzhůru.

„Moje teta, její matka, jí prostě dala jméno Indie, a když se to dozvěděli příbuzní a známí, reagovali úplně stejně jako ty: ,Cože?‘ Od té doby jsme jí v širším rodinném kruhu prostě říkali Indie-co. Celým jménem se jmenuje Indie Iris Millayová.“

„Aha,“ řekl Alex. „Víš, že Iris je řecké jméno? Bohyně duhy, posel od bohů. Homér se o ní zmiňuje v Iliadě.“

„Pro mě spíš byla poslem od ďábla. Určitě jsi takovou holku zažil taky – holku, co honí kluky, hned jak se naučí chodit. A kluci reagovali, protože byla modrooká zrzka, pihovatá, drzá a navíc mazaná a taky roztomilá.

Naše rodiny vlastnily napůl chatu na pláži v Oregonu; v pubertě jsme spolu trávili každé léto. Kromě ní už jsem další sestřenice a bratrance neměl. Neudělali jsme bez sebe krok. Byla o dva roky starší a o hodně napřed v klukovských a holčičích hrách. Takže mě naučila ,ukaž mi ho a já ti ji taky ukážu‘, hru na doktora a pusinkování. Pubertu měla za sebou hodně brzy; mohl jsem se s ní muckat – spávali jsme ve stanu u moře. A když puberta přišla i na mě, dělala mi moc příjemný věci a taky mě naučila onanovat.“

„Takže jste…“

„To ne. K pohlavnímu styku nikdy nedošlo, ale mockrát chyběl jen krůček. A čím jsme byli starší, tím víc nás to k sobě táhlo, což bylo trošku divný, protože v dospělosti by o ní málokdo řekl, že je krásná. Spíš si lidi mysleli, že je taková srandovní.“

„To jako že s ní byla legrace?“ zeptal se Alex.

„To ne, myslel jsem to doslova. Má kulatý obličej, červené tváře, pihy a nepořádnou oranžovozrzavou kštici, a to jsou její přirozené vlasy. I když zrovna nedává najevo žádné pocity, vypadá jako šašek v cirkuse: má hodně vysoko obočí, velká kukadla a koutky pusy jsou neustále trošku nahoru, prostě se pořád sama od sebe usmívá. Při neutrálním výrazu vypadáme skoro všichni vážně nebo dokonce nešťastně. Ale Indie-co vypadá srandovně – jako by se v duchu smála nějakému vtipu, a ani nemusí mít dobrou náladu. Ta její šaškovská vizáž lidi většinou odradí, muže nejvíc.

Škoda, že vnímají jen obal a obličej, protože takový tělo se hned tak nevidí, a že mám jako lékař v tomhle ohledu už něco za sebou. A v tom krásném těle se skrývá mimořádně živočišná osoba.

Nemá cenu kolem toho dlouho chodit: druhou takovou ženskou jsem v životě nepotkal. Při rozhovoru se tě pořád dotýká. Při chůzi se do tebe hned zavěsí. Dokud jste spolu, tak si ani pořádně nevšimneš, jakou má voňavku, ale jen co odejde, hned ti ta vůně chybí. Tenhle typ ženských se ti dívá přímo do očí a pořád se usmívá – jako by je nesmírně těšilo dívat se zrovna jen na tebe.

Vždycky má ve vlasech čerstvé květy, vlasy si vyčesává nahoru do volného drdolu. A když si je rozpouští, máš dojem, že se chystá svléknout do naha. A když tě poprosí, jestli bys jí vzadu na šatech nevytáhl zip, všimneš si, že nenosí podprsenku. Takováhle to je ženská.“

„No jo,“ vzdychl si Alex. „Tak takovou jsem znal jen jednu, ale to je dlouhé vyprávění na někdy jindy. Povídej dál.“

„Jenže jsme bratranec a sestřenice z prvního kolene… Zřejmě je i to zajímavý – prostě pokušení vlámat se do zapovězeného. Nebýt bratranec a sestřenice…, kdo ví, jak by to bylo? Lidi se většinou dají dohromady, když jsou mladí; přitáhne je k sobě sex. Nejde o nic jiného než o chemii. Kdybychom se s Indií seznámili na vejšce, možná jsme se vzali a měli děti, barák, tohle všechno. Přijatelné zopakování toho, jak žili naši rodiče. Přitom by to byla hrozná chyba, protože dnes už nemáme skoro vůbec nic společného, tedy kromě vzpomínek na dětství a sexuální přitažlivost.

Studovala na výtvarné škole v San Francisku a pak se odstěhovala do New Yorku. Pracuje tam ve světě módy a vede bohémský život. Skoro nic o ní nevím.

Shodli jsme se na tom, že se nemůžeme scházet, protože s přibývajícími roky jsme oba míň a míň konvenční – teda v náhledu na to, co spolu můžou dva lidi dělat. Je to chůze po tenkém ledě. Někdy před deseti lety byla nějaká rodinná oslava a nutkání se s ní vyspat vůbec nezesláblo. Ta chemie prostě nevyprchala. Jenže. Prostě jsme bratranec a sestřenice, krucipísek… Přece nám oběma záleží na příbuzných…, a tak… Kdepak, nic takovýho. No a minulý týden jsme se viděli v Seattlu.“

Max-Pol si dolil víno a nechal Alexe viset na niti nakousnutého příběhu; přes kanál se zahleděl do dálky, pak se podíval na svůj odraz na hladině a usmál se.

„Takže…?“

„Když jsem dorazil do Seattlu, Indie-co už tam byla, ale ne kvůli mně. Pořádný rodinný trauma. Její táta – bratr mého táty a můj strejda – potřebuje transplantovat ledvinu. Indie se nabídla jako dárce. Tak moc naléhala, až jí strejda vysvětlil, proč zřejmě jako dárce nepřichází v úvahu: není jeho, adoptovali ji. Je adoptovaná. Hádej, komu tuhle novinu zavolala jako prvnímu. A proč…“

„A pak?“

„Právě… A pak. Byli jsme jak utržený ze řetězu. Tři dny a tři noci jsme to dělali v hotelu, znovu a znovu, jen co se libido trošku vzpamatovalo. Následovala typická melancholie – z vědomí, že víc už nikdy nebude. Samozřejmě že jsme oba svobodní a můžeme si jet, kam chceme, můžeme bydlet hodně daleko od Seattlu. Ale jakékoliv společné soužití prostě nepřipadá v úvahu. O incest teď už nejde, teda v biologickém smyslu ne. Ale stejně by na nás všichni tak koukali. Příbuzní by to nikdy nepochopili, nikdy by nám neodpustili. My prostě žádným způsobem nemůžeme rodiče ranit. Příliš nám na nich záleží.

Ale bez ohledu na příbuzenský vztah… – my stejně nemáme skoro nic společného, teda ty věci, co jsou podstatou dlouhodobějšího vztahu. Oba chceme žít úplně jinak. V mnohým jsme vyrůstali k něčemu podobnýmu, ale pak se naše cesty od sebe rozjely.“

„Bere tě ona stejně, jako ty ji? Jseš pro ni ten nejpřitažlivější chlap na světě? A tak dál?“

Max-Pol se začervenal a usmál se.

„Říká to, i když si teda nedovedu představit, že už by teď neměla na kontě úplnej zástup chlapů. Já se jí nezeptal a ona sama mi nic neřekla. Mluvili jsme jen o sobě. Jsme teď dospělí, a tak si o celé situaci a vlastních pocitech můžeme rozumně popovídat. Vyložili jsme karty na stůl. Zasmáli jsme se, jak je to celé absurdní. Pak jsme zase zvážněli a vrátili se do postele. A znovu a ještě jednou.“

„Uvidíte se ještě?“

„Jak bych mohl…? A… taky – jak bysme se mohli nevidět…“

„Takže kdyby mělo mezi tebou a Alicí dojít k sexu, máte pěknej problém…“

„Dá se to, Aleko, tak říct. Jsem vykolejenej, nachytanej na švestkách… Nevím, kam jdu. Mám v hnízdě obrovské vejce, snesl mi ho tam Osud.“

„Když budeš trpělivej, tak ho vysedíš,“ prohlásil Alex. „Máme takové rčení: Kathe tokimasia jena ja efkeria. Každé trápení se může v dobré obrátit.“

NÁVRAT

„VÁŠ AGENT PODÁ HLÁŠENÍ V ÚTERÝ V 10:00.“

Nelson Bellingham před obrazovkou počítače přemítal nad stručným e-mailem. Zamračil se a povzdychl si. „Alice,“ řekl nahlas. „Kdo jiný?“

Ten e-mail už čekal. Počítal i s tím, že o schůzku Alice nepožádá, ale jednoduše mu ji oznámí. Z očí do očí a tváří v tvář jako vždycky, řekl si.

Znovu si ten e-mail četl a usilovně přemýšlel. Při vědomí, že by atmosféra schůzky mohla být podrážděná, chtěl, aby byl přítomen i Jacks O’Rourke. Ten měl s firmou pořád ještě smlouvu na konzultace a nikdo jiný se nemohl Alici vyrovnat inteligencí. Alice a Jacks na sebe sice intelektuálně naráželi, ale Bellingham měl vždycky podezření, že mezi nimi panuje jakási nenaplněná přitažlivost. Tehdy ale pracovali spolu. Třeba ji rozhodí překvapení, že Jackse zase vidí, takže k přestřelce ani nedojde.

Když nic jiného, tak ji překvapí jeho vzhled. Po jejím odchodu z firmy obtloustlý, bledý a oholený Jacks zhubl a teď byl krásně opálený a měl vousy. Nechal práce a vydal se na pouť na východ – Bali, Indie, Nepál, Bhútán. Kamarádi mu říkali Bábú; byl to vtip, ale zároveň i výraz úcty k tomu, že byl teď někým jiným. Bylo to úplně evidentní – že se Jacks změnil. Teď byl tichý a vyrovnaný. Z arogantního a ambiciózního sobce nezůstalo vůbec nic. Jaký to udělá dojem na Alici?

Bellingham zavolal domácím telefonem sekretářce: „Spoj se, Ellen, s Jacksem O’Rourkem. Ať mi co nejdříve zavolá. Řekni mu, že potřebuju, aby ke mně přišel. Je to firemní priorita a zároveň i osobní záležitost.“

„A vy si myslíte, že si velký guru udělá čas?“

„Když mu řekneš, že přijela Alice O’Rileyová, tak určitě.“

CHEMIE

Alex se Alice jednou zeptal na lásku. Bylo to toho odpoledne, kdy se svlékla a plavala v řece. Pak se nahá slunila a vysvětlila mu, jak se to má s tím mateřským znaménkem na ňadru. „Miluj mě, miluj mé poranění,“ řekla tenkrát.

Alex si její slova převracel pořád dokola. Ať si o lásce myslel cokoliv, bylo to právě tohle: máš-li mě rád, měj rád i moje poranění – taky mé nedostatky, rozpory a výstřelky.

Když pak zakotvili u stinného břehu a usadili se na břehu pod vrbou, Alex mezi Aliciny myšlenky hodil návnadu: „Byla jsi někdy zamilovaná?“

„Ne, myslím, že ne. Rozhodně ne romanticky jako v pohádce – takový ten spalující pocit TEĎ JE TO ONO! Taky jsem nikdy neinklinovala ke vztahům UŽ NAVŽDYCKY SPOLU, DĚJ SE CO DĚJ, DOKUD NÁS SMRT NEROZDĚLÍ. Občas nějaké to pobláznění, krátkodeché románky a erotická přátelství. Mám-li být upřímná, tak mě sex nikdy kdovíjak nebavil, protože chlapi jako vždycky chtěli něco hlavně jen pro sebe, a to co nejrychleji. Jenže to byli vesměs cucáci, takže co mohli vědět…“

A co takhle nějaký pán starší, moudřejší a zkušenější…, napadlo Alexe.

„Mladí kluci si pletou touhu s láskou,“ pokračovala Alice. „A starší si zase myslí, že láska může nahradit touhu. Přesto jsem jednu výjimku měla. Ani tak o lásku nešlo. Láska z toho být měla, ale nebyla, a já nikdy nepochopila proč. Nejspíš proto, že jsme spolu pořád jen intelektuálně soupeřili, takže jsme na lásku vůbec neměli čas. Nebo dokonce na sex.“

„Rád si to poslechnu,“ řekl Alex.

„Na střední škole jsem při fyzice, chemii, biologii a matematice vždycky seděla v lavici se stejným klukem. Byl v abecedě hned za mnou, takže jsme spolu seděli v lavici a taky jsme vždycky byli ve stejné skupině při laborkách. Ani jsme nebyli blízcí kamarádi – neměli jsme jediné rande –, nechodili jsme na stejné mejdany. Vlastně o nic nešlo.

Jenže. Velmi dobře jsme si jeden druhého uvědomovali. My dva jsme byli nejchytřejší ve třídě a spojovalo nás soupeření. Porovnávali jsme si výsledky testů, laboratorní práce, známky. Když jeden z nás kvůli vylepšení známky dělal nějakou práci navíc, druhý se hned opičil. A vždycky to byla remíza – od začátku do konce. Stejně skvělý test zvláštních schopností, průměr 2,0, na konci školy všechna možná vyznamenání. Oba nás hned v prvním kole přijali na Stanfordovu univerzitu.

Myslela jsem si, že mě nenávidí, protože představuju konkurenci na tom jeho výsluní. Považovala jsem ho jen za další příklad chlapa, co nesnese, aby holka byla stejně chytrá. Moc ráda jsem s ním soupeřila, všechny chvaty povolené.

Nemysli si – on nebyl jenom studijní magor. Hrál dost dobře na housle a dělal kapitána fotbalového mančaftu. Taky obstojně vypadal, prostě pěknej kluk. Nikdo nechápal, proč spolu nechodíme. Jenže mezi námi probíhala jediná chemická reakce – totiž ta naše intelektuální výlučnost –, a ty správné pocity nikde. Vůbec jsem si nedokázala představit, že se s ním líbám nebo s ním jsem v posteli. Dneska si uvědomuju, že mě nic romantického jedinkrát nenapadlo. Zabývala jsem se jedině tím, jak mu to natřít v prospěchu.

Na Stanfordu jsme se skoro ani neviděli, a kdyžtak jedině z dálky. Byl premiantem i tam a pohyboval se v jiných kruzích. Dvě jeho věci mi určitě scházely: peníze – tím myslím slušné rodinné jmění – a taky odzbrojující sebevědomí rozeného obchodníka.

Na konci třeťáku ze Stanfordu odešel. Navázal důležité kontakty v Silikonovém údolí. Za rodinné peníze založil firmu zabývající se nerozvinutými aspekty elektronických bezpečnostních systémů. Všichni si mysleli, že už ho čekají jedině sláva a peníze.

Asi po roce na mě jednou po přednášce z neurologie čekal na chodbě. Stál tam, jako by na letišti držel ceduli ,Vzkaz pro Alici O’Rileyovou‘.“

„Co chtěl?“

„Fakt tě to zajímá celé? Není to o tom, jak jsem se zamilovala, ale jak jsem se nezamilovala.“

„Tím je to zajímavější,“ řekl Alex. „Povídej.“

„Takže. Kde jsem to skončila? Řekla jsem ti, jak se jmenoval? Jackson O’Rourke. Ale každý mu říkal Jacks. Řekl mi, že mě potřebuje v té své začínající firmě. Měla odstartovat jako raketa, měla mít obrovský vliv na vědu i kulturu. Vydělávat spousty peněz. Chtěl, abych mu pomohla s vybudováním výzkumné laboratoře. Sliboval, že to bude nejúžasnější projekt mého života.“

„Proč si vybral zrovna tebe?“

„No když nic jiného, tak nechtěl nikoho zkušeného a s praxí. Chtěl člověka, který ještě nezná všechny odpovědi. Zkušení lidé pro něj nebyli dost odvážní. Ale dostal mě spíš tím druhým vysvětlením: řekl mi, že o mě jako o svou spolupracovnici stojí proto, že jsem druhý nejchytřejší člověk, jakého zná. Ani jsem se ho nestačila zeptat, kdo že je teda ten nejchytřejší, a už mi sdělil, že on sám, ale že jestli si to nemyslím, mám u něj nastoupit a dokázat mu, že se mýlí.“

„To rozhodlo?“

„Samozřejmě a on to věděl. Už jsem to řekla: byl to velmi nadaný obchodník. Mohl toho napovídat hodně, ale odejít ze Stanfordu mě mohlo přinutit právě jen tohle. Školu jsem mohla dodělat později a pak pokračovat s postgraduálem. Ale vybudovat laboratoř a pak v ní pracovat? Od příštího týdne? Finanční prostředky neomezené? Kdo by takovou příležitost nechal běžet?

Měla jsem pocit, že prostě můžu úplně všechno. A tak jsem to udělala. S tím intelektuálním dobrodružstvím měl naprostou pravdu. Parádní jízda! Fakt parádní. Jak to bylo dál, už víš. Že se mi to vyplatilo.“

„A co Jacks?“

„Když se rozkřiklo, že spolu zase pracujeme, tak si všichni mysleli, že teď už spolu konečně začneme chodit. Přiznávám, že mi to běželo hlavou, protože jsme byli jako siamská dvojčata, ovšem spojená myšlením, nikoliv srdcem ani rozkrokem. Připadali jsme si jako v bojové akci. Na nějaké chození, lásku a sex vůbec nezbýval čas. Usilovná práce, nové nápady, uskutečňování nemožného. A konečné vítězství!

To opravdu nastalo. Když se firma prodala za miliony, ještě jsem v ní nějakou dobu zůstala. Na rozdíl od Jackse. To bylo překvapení. Ten svůj podíl investoval do cenných papírů a vyrazil na roční cestu. Neřekl, kam jede a proč. Dokonce se ani nerozloučil. A já ho pak už nikdy neviděla. Ale někde hluboko tuším, že jsme spolu ještě neskončili.“

„Proč?“

Alice se přestala tvářit jako Mona Lisa a celou dosavadní náladu přerušila smíchem, při němž to na sebe pověděla: „Já přece pořád ještě nevím, kdo z nás je chytřejší. A taky už se asi dnes oba na ,chytrost‘ díváme úplně jinak.“

„To je, Alice, neuvěřitelný vztah.“

„Vždycky pro mě bylo záhadou, že podle všeho se k sobě báječně hodíme, ale jiskra prostě nikdy nepřeskočila. Můžeš mně vysvětlit, jak ta chemie mezi lidmi vlastně funguje? Co je to za sílu, která lidi táhne k sobě, nebo je od sebe odhání…“

„Na to neexistuje odpověď,“ řekl Alex. „Nikdy se to nedozvíme. Právě proto je ale mužskoženská záhada něco tak úžasného. Vždycky je to věc nepochopitelné mysteriózní náhody – kostka je náhodně vržena na nekonečný stůl osudu.

Třeba nikdy nedostaneš, co chceš. Zato můžeš chtít to, co už máš. O něj třeba nepůjde; bude to někdo jiný, někde, někdy. Lehké to není nikdy, komplikované vždycky.“

„Já, Alexi, tyhle potíže nevyhledávám.“

„Jenže ty potíže si, Alice, najdou tebe. Vždycky.“

OŠIGUMA (OTISK OBLIČEJE)

Odpoledne před schůzkou s Nelsonem Bellinghamem dostala Alice dárek leteckou poštou z Japonska. Hned věděla, že to je dárek, protože odesilatelem byl Macui Zenkiči, který jí kdysi řekl, že nikdy nepíše dopisy. Pouze posílá dárečky, které nicméně obsahují nějaký vzkaz nebo poselství.

Tentokrát to byla obyčejná dřevěná krabička asi 8×8×45 centimetrů a uvnitř svitek přelepený papírkem, na němž stálo: „Napřed si to přečti.“

„Ke svitku je přichycena ošiguma – otisk mého divadelního nalíčení na slonovinovém hedvábí provedený bezprostředně po představení. Při oblékání před představením mi Morioka sdělil, že zase přijedeš; myslel jsem pak na tebe při všech odmlkách ve hře. Trochu jsem ten otisk upravil, aby v něm byly emoce vyjádřené mým obličejem v okamžiku, kdy jsem myslel na to, že se zase uvidíme.“

Alice svitek rozvinula a našla bílou masku zvýrazněnou silnými červenými a černými tahy. Japonské kaligrafické znaky přečíst nedokázala, ale rozuměla dodatečným tahům na obličeji – brýle, jaké Zenkiči nosí v civilu, chaplinovský knírek a úsměv od ucha k uchu. Vážnost přemalovaná radostí.

Alice si pojem ošiguma našla ve slovníku výrazů vztahujících se k divadlu kabuki; dozvěděla se, že po každém představení provede herec jediný otisk –
podepíše ho, připojí datum a opatří pečetí. Jsou to drahocenné dárky, často výraz zvláštního vztahu mezi hercem a jeho patronem. Červené taky znamenají, že je postava na jevišti člověk spravedlivý, silný a náruživý.

Na jevišti byl herec Iwai Hanširó XII. – hrál slavnou roli ve skvělé hře. Žertovně přemalovat otisk tváře vlastně znamenalo vědomě porušit tradiční zvyklosti. Takto Zenkiči Alici sděloval: „Pro tebe jsem také muž s lehkým srdcem.“

Alice to pochopila – sama má mnoho jmen a rolí.

Ten dárek rozptýlil veškeré pochybnosti, které ohledně návratu do Japonska měla. Ne že by její srdce po Zenkičim přímo toužilo. Vůbec ne. Ale zaujal ji a mohl jí zprostředkovat stránky japonské kultury, jaké cizincům obvykle zůstávají utajeny.

Další výhodou bylo to, že Alice nebude v Seattlu, až se Max-Pol vrátí po týdnu stráveném s Alexem. Moc ji to k němu přitahovalo; tak moc, že málem zapomněla na své předsevzetí, že patří jedině sobě. Těšila ji role Max-Polova svědka; navíc to byl pohledný muž, ale skutálet se po schodech konvenční lásky do sklepa konvenčního manželství – panička pana doktora a tak dál –, no to by byla pohroma. Kdepak. Alice o takové pokušení nestála. Další setkání s Max-Polem… – bylo to jen o vlásek. Tady platilo „sejde z očí, sejde z mysli“.

Alice si ošigumu přitiskla k obličeji a řekla nahlas: „Už jedu.“

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.