Ukázka elektronické knihy

Jón Kalman Stefánsson

Ráj a peklo

RÁJ A PEKLO

Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2007

Translation © Marta Bartošková, 2012

Czech edition © dybbuk, 2012

ISBN 978-80-7438-075-4

978-80-7438-879-8 (PDF)

978-80-7438-880-4 (ePub)

978-80-7438-881-1 (Mobi)

Tato kniha je věnována sestrám

Bergljót K. Thráinsdóttir (1938–1969)

a Jóhanně Thráinsdóttir (1940–2005)

NEJSME POMALU NIC VÍC NEŽ TMA

Hory se tyčí nad životem a smrtí a nad domky, které se tisknou k sobě na kamenité výspě. Žijeme v ohbí fjordu, den uplyne, zešeří se. Fjord pomalu pohltí tma a na nebi se rozzáří hvězdy. Neustále se nám třpytí nad hlavami, jako by pro nás měly nějaký naléhavý vzkaz, ale jaký a od koho? Co nám chtějí, nebo mnohem spíše: Co jim chceme my?

Jen málo z toho, co z nás zbývá, připomíná světlo. Mnohem více se blížíme tmě, nejsme pomalu nic víc než tma, jediné, co nám zbývá, jsou vzpomínky, a taky naděje, která ovšem ochabla a brzy bude připomínat vyhaslou hvězdu, temný kus kamene. My toho ale víme trochu o životě a trochu o smrti a můžeme říct: přišli jsme až sem, abychom v tobě cosi probudili a pohnuli osudem.

Chceme vyprávět o těch, kdo žili za našich dob, před více než sto lety, a kdo pro tebe jsou sotva víc než jména na kácejících se křížích a popraskaných náhrobních kamenech. Životy a vzpomínky, které zmizely podle neúprosného zákona času. Právě to chceme změnit. Naše slova jsou takoví záchranáři, jsou neustále v akci a mají za úkol zachránit uplynulé události a vyhaslé životy před černou dírou zapomnění, což není zdaleka lehké poslání, a nebude od věci, když zároveň najdou nějaké odpovědi a pak nás odsud odvedou dřív, než bude pozdě. To by ale zatím stačilo, posíláme slova dál, tyto bezradné, roztříštěné týmy záchranářů, všechny kompasy mají rozbité, mapy roztrhané či zastaralé, přesto je ale přivítej. Uvidíme, co se stane.

CHLAPEC, MOŘE A ZTRACENÝ RÁJ

I

BYLO TO TENKRÁT, kdy jsme ještě určitě byli naživu. Březen i celý svět zbělaly sněhem, ale docela sněhobílé nebyly, protože tady nic úplně sněhobílé nebývá, ať si napadne sněhu, kolik chce, ať si obloha a oceán přimrznou k sobě a chlad pronikne až k srdci. Tam, kde bydlí sny, bílá barva nikdy úplně nezvítězí. Pásy skalních útesů sníh hned setřesou a černočerně se vypínají nad bílým světem. Ve své černi ční nad chlapcem a Bárdem, kteří se vzdalují od Městysu, našeho začátku a konce, středu světa. A střed světa je namyšlený a směšný. Kráčejí svižně, mladé nohy, hořící oheň, závodí ale také s tmou, což je možná namístě, protože lidský život je neustálý závod s temnotou světa, zradou, krutostí, zbabělostí, závod, který se často zdá být beznadějný, ale my navzdory beznaději běžíme dál, a dokud běžíme, naděje trvá. Bárdur a chlapec ale chtějí tmu či smrákání předběhnout, být v rybářské osadě dřív. Chvílemi jdou bok po boku, což je úplně nejlepší, protože souběžné stopy svědčí o sounáležitosti a život pak není tak osamělý. Cesta se ale často smrskává na pěšinu, jež se vine sněhem jako zmrzlý had. Chlapec se pak musí dívat zezadu na Bárdovy boty, kožený ranec na jeho zádech, na černé zcuchané vlasy a hlavu pevně posazenou na širokých ramenou. Místy přecházejí kamenité pláže, našlapují po nejistých stezkách podél skal a nejhorší je Krkolam, lano připevněné ke skále, nahoře strmý horský svah, dole příkrá skalní stěna a běsnící nazelenalé moře, třicetimetrový sráz, horský svah se tyčí do víc než šestisetmetrové výše a vrchol se ztrácí v oblacích. Na jedné straně moře, na druhé příkré hory vysoké až k nebi; tady máme vlastně celý náš příběh. Pány našich chudých dnů možná jsou úřady a kupci, ale pány našeho života jsou hory a moře, to ony jsou naším osudem, nebo si to alespoň občas myslíme. A tak bys to pochopitelně cítil i ty, kdybys celá desetiletí usínal a probouzel se pod stejnými horami, kdyby se ti hruď spolu s dechem moře zdvihala a klesala na našich bárkách křehkých jako skořápky. Máloco se vyrovná kráse moře za pěkného dne nebo za jasné noci, kdy oceán sní a jeho sny se zhmotňují v měsíčním svitu. Ale moře vůbec krásné není a my ho nenávidíme víc než cokoliv jiného, když se vlny zdvihají desítky metrů nad člun, lámou se nad ním a topí nás jako bezbranná štěňata, byť sebevíc mácháme rukama, vzýváme Boha a Ježíše, topí nás jako bezbranná štěňata. Pak si jsou všichni rovni. Mizerové i dobráci, třasořitkové i velikáni, mrzouti i smíšci. Pár výkřiků, několik zběsilých máchnutí rukou, a pak jako bychom tu nikdy nebyli, mrtvé tělo klesá, krev v něm vystydne, vzpomínky zmizí, připlují ryby a oštipují rty, které se ještě včera utápěly v polibcích a říkaly slova, co znamenala vše, oštipují ramena, jež nesla nejmladší z dětí, a oči už se nedívají, leží na mořském dně. Moře je chladně modré a stále neklidné, funící obluda, většinou nás snese, ale ne vždy, a my se pak utopíme; historie lidského druhu není až tak složitá.

Dnes v noci určitě vyrazíme, ozve se Bárdur.

Právě opatrně přešli Krkolam a ani se přitom nepřetrhlo záchytné lano, ani je hora nezasypala kameny. Oba pohlédnou k moři a obrátí zrak k nebi, tam, odkud přichází tma, modrá barva už není tak modrá, ve vzduchu se vznáší předtucha večera, protější břeh se ztrácí, jako by ustupoval, utápěl se v dálce, tahle pláž je skoro až k okraji alabastrově bílá, a proto ji pojmenovali po sněhu.

Už bylo načase, opáčí chlapec, trošku udýchaný po dlouhé chůzi. Vyrazili před dvěma hodinami. V pekařství U Němců si vypili kávu a zhltli koláčky, vyřídili tři pochůzky a pak se vydali z Městysu na klopýtavou cestu sněhem, dvě hodiny se brodili závějemi. Mají promočené nohy, aby taky ne, tenkrát jsme promočené nohy mívali ustavičně všichni, smrt ti je osuší, říkávali starci, když si někdo postěžoval, staří lidé toho někdy vědí ještě míň než vůbec nic. Chlapec si přehodí na zádech ranec, ztěžklý nezbytnými zásobami, Bárdur si ho nepřehodí, jen tak postává a rozhlíží se, nezřetelně si píská úryvek jakési písničky, nezdá se být ani trochu unavený, zatraceně, já tu funím jak starej čokl, a ty zatím vypadáš, jako bys dneska neušel ještě ani krok. Bárdur na chlapce pohlédne těma svýma hnědýma, uhrančivýma očima a ušklíbne se. Někteří z nás jsou hnědoocí, sem tam se tu totiž objeví námořníci ze vzdálených krajin, už sem takhle jezdí stovky let, protože moře je zlatý důl. Připlouvají z Francie, Španělska, mnozí z nich mají hnědé oči a někteří je zanechají u nějaké ženy a zase odplují, vrátí se domů nebo se utopí.

Jo, to teda bylo, přitaká Bárdur. Jsou to už dva týdny, co rybařili naposledy. Nejdřív se z jihovýchodu přihnala zuřivá bouřka, lilo jak z konve a zpod sněhové pokrývky se vynořila skvrnitá, tmavá zem, pak se vítr obrátil a začal vát severák, den co den šlehající biče sněhové vichřice. Bouřka, déšť a sníh po celých čtrnáct dní, na moře se neodvážil ani jeden člun a ryby byly chvíli v bezpečí, člověk na ně nemohl, zůstávaly dole v hlubokém tichu moře, kam žádné bouřky nedosáhnou, a jediní lidé, kteří tam kdy zavítají, jsou utopenci. O utopencích se toho dá říct hodně, ale ryby rozhodně neloví, vlastně neloví vůbec nic, snad jen měsíční svit těsně pod hladinou. Celé dva týdny, lidé chvílemi vinou počasí ani nemohli přejít z jedné chatrče do druhé, běsnící vichřice dočista vymazala krajinu, všechny světové strany, oblohu, obzor, dokonce i sám čas; všechno, co potřebovalo vyspravit, zatím muži už dávno vyspravili, přivázali háčky na tresčí šňůry, rozmotali sítě i všechny zašmodrchané uzle kromě těch, které svírají srdce a chtíč. Pár chlapů doklopýtalo až ke břehu, nasbírali slávky na návnady, jiní si krátili čas vyřezáváním, vyspravili si kožené rybářské kalhoty a haleny, ale dny nuceně strávené na souši se nekonečně vlečou, mohou se protáhnout až na věčnost. Nejsnáze se zabíjí čas hraním karet, hrají bez ustání a vstát je donutí jen tělesná potřeba, nechají se bičovat bouřkou a ulevují si mezi kameny na pláži, někteří jsou ale tak líní, nebo snad nemají dost vznešenou mysl, že se jim nechce trmácet se až na pláž a kálí těsně u chatrčí, a když se vrátí dovnitř, houknou na správce, máš tu práci, mladej! Správce chatrče je ještě chlapec, a proto musí uklízet i kolem ní, je nejmladší, neduživý, v zápase nikoho nepoložil, a úloha správce tudíž připadla jemu. A tak to v životě často chodí, kdo nemá dost síly, musí uklízet sračky po ostatních. Dva dlouhé týdny, a když se bouře konečně utišila, docela se zdálo, že se svět vrátil, vida, támhle je nebe, tak je to pravda, ono skutečně existuje, a dokonce i obzor je na svém místě! Včera vánice polevila natolik, že mohli odnosit z přístaviště balvany, plahočilo se jich tam celkem dvanáct, chlapi z obou chatrčí, dvě posádky, dřeli se s šutry, které moře nahrnulo do přístaviště, vlastně to byly jen takové kamínky, muži pod nimi ztěžka vrávorali, poškrábaní a zakrvácení, šestihodinová dřina na kluzké kamenité pláži. Ráno začal foukat západní vítr, celkem neškodný, ale když vane od západu, příboj často zesílí natolik, že se nedá vyplout, člověku je z toho do pláče, je až ponižující dívat se na tu pěnivě bílou bariéru a za ní na celkem klidné moře, kde by se dalo snadno veslovat. Pocit marnosti ale tiší vědomí, že za západního větru jsou tresky plaché, prostě se někam vypaří, a navíc se dá dobře dojít do města. Muži houfně vyrazili z osady, pláže se jimi jen hemžily a stráně jimi byly poseté.

Před Bárdem a chlapcem se tu a tam mihne skupina rybářů, jdou tak, aby se vzdálenost mezi nimi spíše zvětšovala, než zkracovala, kráčejí sami dva, tak je to nejlepší, potřebují si toho říct tolik, co není pro cizí uši, o básnictví, o snech a o tom, co jim nedá spát.

Krkolam je za nimi. Odsud je to půlhodinka chůze zpátky do osady, většina cesty vede po kamenité pláži, kde po nich bude chňapat moře. Zatím stojí vysoko na úbočí a nijak zvlášť se nemají k tomu, aby se vydali z kopce dolů, rozhlížejí se po více než deseti kilometrech chladně modrého moře sevřeného fjordem, které sebou hází tak, jako by se nemohlo dočkat, a po protějším bělostném pobřeží. Sníh z něj nikdy neslézá úplně, žádné léto není s to ho donutit, aby roztál, a přesto všude tam, kde se krčí malé zálivy, bydlí lidé. V místech, kde se dá jen trochu slušně vyplout na moře, stojí stavení, a na vrcholku léta se pastvina kolem něj zazelená, bledě zelené trsy vřesu se vyšplhají až na stráň a v trávě se rozsvítí žluté pampelišky, ale ještě dál na obzoru, na severovýchodě, vidí Bárdur s chlapcem, jak se v šedém zimním oparu tyčí další hory, jsou to Hřebeny, a tam končí svět. Bárdur shodí ranec z ramene, vyloví z něj lahev kořalky, oba si pořádně přihnou. Bárdur si povzdychne, stočí pohled mírně doleva, dívá se na širý oceán, hluboký a temný, a přece přitom nemyslí na konec světa a věčný chlad, ale na tmavé dlouhé vlasy, jak je vítr zkraje ledna sfoukl přes obličej a jak je ta nejmilejší ruka na světě odhrnula; jmenuje se Sigríd, a když Bárdur v duchu pronese její jméno, cosi se v něm zatetelí. Chlapec sleduje kamarádův pohled a také si vzdychne. Chce něco v tomhle životě dokázat, učit se jazyky, vidět svět, přečíst tisíc knih, chce se dobrat až k samému jádru, ať už je to cokoliv, chce zjistit, jestli nějaké jádro vůbec existuje, ale někdy se mu nedaří přemýšlet ani číst, když je zmožený po náročném rybolovu, promočený a prochladlý po dvanácti hodinách tvrdé dřiny, to pak myšlenky ztěžknou tak, že je sotva uzdvihne, a k jádru je daleko.

Vane západní vítr a nad hlavami se jim pomalu šeří.

Krucifix, vyhrkne chlapec, protože tam stojí se svými myšlenkami sám, Bárdur už se pustil dolů ze stráně, vítr fučí, moře se vzdouvá a Bárdovi se hlavou honí myšlenky na tmavé vlasy, vřelý smích a veliké oči modřejší než nebe za jasné červnové noci. Už sešli dolů na břeh. Klopýtají mezi mohutnými balvany, odpoledne ještě víc tmavne a houstne kolem nich, nezastavují se, v posledních minutách přidávají do kroku a v osadě jsou mnohem dřív než smrákání.

Jsou to dvě poměrně nové chýše s podkrovím a stojí hned u přístaviště, na břehu dvě překlopené a uvázané šestiveslice. Nad osadou do moře vybíhá vysoký členitý ostroh, usnadňuje přistávání, ale zároveň brání ve výhledu na hlavní osadu, která je odsud půlhodinku chůze, nějakých třicet, čtyřicet chýší, víc než polovina z nich je novějších stejně jako ty jejich, mají ložnice v patře, dost jich je ale starších, bez podkroví, jediná místnost, kde posádky spávají, navlékají násady i jedí. Třicet až čtyřicet chatrčí, možná dokonce až k padesátce, přesně si to nepamatujeme, tolik se nám toho vypařilo z hlavy! Také jsme se pomalu naučili spoléhat se spíš na city, na paměť žádný spoleh není.

Jen samý reklamy, hernajs, postěžuje si Bárdur. Už jsou zpátky v chýši, usadili se na posteli v podkroví, jsou tu čtyři postele pro všech šest chlapů a správcovou, ženu, co obstarává jídlo, kamna, úklid. Bárdur a chlapec spávají obráceně, s nohama proti sobě, spím s tvýma prstama, říkává chlapec, stačí otočit hlavu a kamarádovy vlněné fusekle má rovnou u nosu. Bárdur, nohy jako lodě, si na posteli kleknul a mrmlá, jen samý reklamy, mluví o novinách, které vydávají v Městysu, vycházejí jednou týdně, mají všehovšudy čtyři stránky a ta poslední bývá nezřídka posetá reklamami. Bárdur noviny odloží, společně vytáhnou z ranců zbytek toho všeho, pro co stojí za to žít, pomineme-li, v jejich případě, rudé rty, sny a měkké vlasy. Rudé rty a sny se nedají strčit do rance a odnést do rybářské chýše, nedají se dokonce ani koupit, třebaže je v Městysu pět krámů a na vrcholku léta je výběr zboží přímo omračující, to si žijeme přímo královsky. To, na čem nejvíc záleží a možná nikdy na prodej nebude, ne, jistěže ne, bohužel, přesněji řečeno, díky Bohu. Vyprázdnili rance a jejich obsah rozložili na postel. Troje noviny, přičemž dvoje jsou až z Reykjavíku, káva, cukrkandl, žitný chléb, koláče od Němců, dvě knížky z knihovny starého slepého kapitána, Niels Juul, největší námořní hrdina Dánska a Miltonův Ztracený ráj v překladu Jóna Thorlákssona, a navrch dvě další, které si společně koupili v apatyce u doktora Sigurda, Cestopis Eiríka z Brúnir a učebnici anglického jazyka z pera Jóna Ólafssona. Sigurdur provozuje pod jednou střechou lékárnu i knihkupectví, jeho knihy jsou tak načichlé lektvary, že k nim stačí přivonět a hned jsme zdraví jako řípa, a pak že četba knih škodí zdraví! Na copak máte tohle, zeptá se správcová Andrea, vezme do ruky učebnici a začne jí listovat. To abysme uměli říct anglicky miluju tě a toužím po tobě, odtuší Bárdur. Jo tak, přikývne Andrea a s knížkou v ruce se uvelebí na pryčně. Chlapec si koupil tři láhve čínského elixíru, jednu pro sebe, druhou pro Andreu a třetí pro Árniho, ten se ale ještě nevrátil. Ani Einar a Gvendur tu ještě nejsou, měli v úmyslu potloukat se celý den mezi domky, courat, jak se tomu tady říká. Zato předák Pétur nevytáhl celý den paty z chýše, pucoval si kožený oblek a potíral ho rejnočími játry, vyspravil si rybářské boty, jen jednou si odskočil s Andreou do solírny, natáhli si plachtu přes neustále rostoucí stoh solených tresek, už je tak vysoký, že se Pétur přitom nemusí sklánět. Jsou svoji už dvacet let a teď jeho kožený oblek visí dole, visí tam mezi rybářskými šňůrami, zatím ještě silně čpí, ale až v noci vyrazí, bude hezky poddajný a pohodlný. Pétur je čistotný stejně jako jeho bratr Gudmundur, předák na druhém člunu, obě chýše dělí sotva deset metrů, a přesto spolu bratři nemluví, trvá to už dobrých deset let a nikdo patrně neví proč.

Andrea odloží knihu a postaví na kamnech na kávu. Ráno jim došla, což je setsakramentsky vážná situace, zakrátko už ale podkrovím zavoní čerstvá káva, její vůně proklouzne do přízemí a přehluší pach rybářského náčiní a kožených obleků, některých ne zrovna nejčistších. Poklop v podlaze se zdvihne a z otvoru se vynoří Pétur s vlasy jako uhel, havraními vousy a krapet šikmýma očima, obličej jako vydělaná kůže, jako kdyby se zdola z pekla sem nahoru do kávou provoněného ráje provlékl sám ďábel, tváří se málem přívětivě, káva umí dělat hotové divy. Pétur se poprvé usmál až v osmi letech, prohlásil Bárdur onehdá, a podruhé, když poprvé uviděl Andreu; a my se nemůžeme dočkat, až se usměje potřetí, doplnil ho chlapec. Poklop se znovu zdvihne, ďábel nechodí nikdy sám, zamumlá chlapec, a když se Gvendur vynoří celý, podkroví se jakoby smrskne, je tak ramenatý, že ho žádná ženská ani pořádně neobejme. V patách mu jde Einar, proti Gvendovi je jen poloviční, hubeňour, ale překvapivě silný, rozum zůstává stát nad tím, kde se v tomhle vyzáblém těle bere taková síla, možná pramení z té jeho prchlivé nátury, protože Einarovy černé oči metají blesky dokonce i ve spánku. To je dost, že jdete, pokárá je Andrea a nalije jim do hrnků kafe. To teda jo, přizvukuje Pétur, vsadím se, že jste toho za celý den nažvanili tolik, že nevíte, čí jste. Na to ani nepotřebujou celej den, ozve se chlapec a Andree se hrnky nepatrně roztřesou v rukou, jak v sobě dusí smích. Einar zatne pěst a zahrozí chlapci, cosi přitom zasyčí, ale tak nezřetelně, že mu není rozumět ani zpola, chybí mu několik zubů, rozježený tmavý plnovous mu přerůstá přes ústa, střapaté a prořídlé vlasy už má hodně prošedivělé. Pak si oba konečně loknou kávy. Všichni sedí na svém fleku a venku se šeří. Andrea přiživí petrolejku, v obou štítech jsou okna, jedno rámuje horu, druhé oblohu a moře, rámují naši existenci, a dlouho není slyšet nic než hukot moře a blažené usrkávání. Gvendur s Einarem sedí vedle sebe a čtou si dohromady jedny noviny, Andrea listuje učebnicí angličtiny, ráda by si rozšířila život o nový jazyk, Pétur jen zírá před sebe, chlapec a Bárdur si čtou každý své noviny, teď už chybí jen Árni. Když předevčírem vyklidili přístaviště, vydal se domů, razil si cestu severákem, mrazem a sněhem, neviděl na krok, a stejně trefil, šest hodin chůze, ještě je mladej, táhne ho to domů k ženský, poznamenala Andrea, jo, honí se za pérem, přisadil si Einar, jako by ho najednou popadl vztek. Je mi jasný, že tomu nebudeš věřit a ani si to nebudeš umět představit, řekla Einarovi, přitom však po očku pozorovala svého muže, ale existujou chlapi, ve kterých je něco víc než jen svaly a touha po rybách a ženským rozkroku.

Andrea možná věděla o tom dopise, co si Árni nosil na hrudi. Napsal ho za něj chlapec, a nebylo to poprvé, co ho Árni poprosil, aby mu napsal dopis pro jeho ženu, Sesselju, čte si ho, když spolu líháme a všichni už spí, svěřil se Árni onehdá, a čte si ho mockrát, když jsem pryč. „Stýská se mi po tobě,“ napsal chlapec, „stýská se mi po tobě, když se probouzím, když svírám veslo, stýská se mi po tobě, když navlékám návnady, když kuchám ryby, stýská se mi po tom, když se děcka smějou a ptají se mě na něco, na co neumím odpovědět, ale ty bys to určitě uměla, stýská se mi po tvých rtech, ňadrech a rozkroku,“ — ne, to nepiš, nařídil mu Árni, který mu nakukoval přes rameno. To nemůžu napsat „stýská se mi po tvém rozkroku“? Árni zavrtěl hlavou. Ale já se jen snažím napsat to, na co myslíš, jako vždycky, a po jejím rozkroku se ti přece stýská, no ne? Do toho ti nic není, a navíc bych takový slovo nikdy neřekl, rozkroku. A co bys teda řekl? Co bych řekl, řekl bych … ne, do toho je ti kulový! A chlapec musel slovo rozkrok přeškrtnout, místo toho napsal „tvé vůni“. Ale možná, napadlo ho, se Sesselja pokusí to přeškrtané slovo rozluštit, ona ví, že Árniho dopisy píšu já, bude si nad tím lámat hlavu, a až to konečně rozluští, a jí se to určitě podaří, tak si vzpomene na mě. Chlapec sedí na posteli, oči zavrtané do novin a snaží se odehnat živou představu: Sesselja čte to teplé, měkké, vlhké a zapovězené slovo. Prohlíží si ho a čte, šeptá si ho pro sebe, projede jí slabý elektrizující proud a ona si vzpomene. Chlapec polkne, snaží se soustředit na noviny, čte komentáře práce poslanců, čte o Gíslim, řediteli místní školy, který se tři dny neodvážil do práce, protože byl namol, život není peříčko, člověk musí kromě pití zvládat ještě výuku, a Émile Zola vydal román, za první tři týdny se prodalo sto tisíc výtisků. Chlapec rychle vzhlédne a snaží se představit si, jak si sto tisíc lidí čte stejnou knihu, takový zástup si ani neumí představit, zvláště pak tehdy, když člověk žije tady, v sousedství severního pólu. Zamyšleně hledí před sebe, rychle ale zase zaboří zrak do novin, když si uvědomí, že mu myšlenky zabloudily k Sesselje, jak čte to slovo a myslí na něj, chlapec sevře noviny a čte: v zálivu Faxaflói se utopilo šest mužů. Pluli na šestiveslici z Akranesu do Reykjavíku.

Záliv je široký.

Jak moc?

Tolik, že ho nepřekoná ani sám život.

Smráká se.

K večeři je vařená treska s játry.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.