Ukázka elektronické knihy

Jaume Cabré

Přiznávám, že…

© Jaume Cabré, 2011

© first published in Catalan by Raval Edicions, SLU, Proa, 2011

Published by arrangement with Cristina Mora Literary & Film Agency SL (Barcelona, Spain)

Cover photo © Xabier Mendiola

Translation © Jan Schejbal, 2015

Czech edition © dybbuk, 2015

ISBN 978-80-7438-136-2

978-80-7438-948-1 (PDF)

978-80-7438-949-8 (ePub)

978-80-7438-950-4 (Mobi)

Margaridě

Tento román jsem dokončil 27. ledna 2011,

ve výroční den osvobození Osvětimi.

Po ta léta, kdy román v mém životě rostl,

jsem žádal o názor a pomoc mnoho lidí.

Je jich mnoho a mnoho let je obtěžuji, až se bojím,

abych jméno někoho z nich nevynechal.

Počítám s vaší velkomyslností a volím obecné uznání,

v němž, jak doufám, ucítíte, že se týká vás a že se v něm

všichni do jednoho zračíte. Jsem vám hluboce vděčen.

I
A CAPITE…

Já bude ničím.

CARLES CAMPS MUNDÓ

1

Až do včerejšího večera, kdy jsem procházel zmoklými ulicemi ve Vallcarce, jsem nepochopil, že narodit se v té rodině byl neodpustitelný omyl. Náhle jsem si uvědomil, že jsem byl vždycky sám, že jsem nikdy nemohl počítat s rodiči ani s nikým, na koho bych se obrátil, ať hledá řešení, třebaže jak jsem rostl, navykl jsem si přenášet tíhu myšlení a odpovědnosti za své činy na neurčitá učení a nejrůznější četbu. Včera v úterý večer, když jsem se v lijáku vracel od Dalmaua, jsem došel k závěru, že tohle břímě přísluší jenom mně. A že za své úspěchy i omyly jsem odpovědný já a pouze já. Potřeboval jsem šedesát let, abych prohlédl. Doufám, že mi rozumíš a pochopíš, že si přijdu opuštěný, osamělý a že se mi po Tobě strašně stýská. Přes tu vzdálenost, která nás dělí, jsi mi příkladem. I když se bojím, nepřijímám už žádné záchranné lano. Vzdor některým náznakům se držím stranou jakékoli víry, kněží, dohodnutých směrnic, které by mi urovnaly cestu nevímkam. Připadám si starý a ta s kosou mě zve, abych ji následoval. Vidím, že pohnula černým střelcem a vybraným posunkem mě vyzývá, abych pokračoval v partii. Ví, že mám velice málo pěšců. Nicméně ještě není zítra a já se dívám, kterou figurou mohu pohnout. Jsem sám nad papírem, svou poslední šancí.

Nemusíš všemu věřit. Vím, že v tomhle žánru se sklonem ke lhaní, jakým jsou memoáry psané pro jediného čtenáře, budu mít tendenci stále se vylepšovat, ale vynasnažím se, abych si příliš nevymýšlel. Všechno se to událo, a ve skutečnosti to bylo ještě horší. Vím, že jsem s Tebou o tom měl mluvit už dávno, jenže je to těžké a právě teď nevím, jak se k tomu postavit.

Všechno v podstatě začalo před více než pěti sty roky, kdy se ten utrápený člověk rozhodl, že požádá o přijetí do kláštera Sant Pere v Burgalu. Kdyby to býval neudělal, nebo kdyby otec převor dom Josep de Sant Bartomeu trval na zamítnutí, nevyprávěl bych Ti teď všechno, co Ti chci povědět. Nejsem ale schopen se tak daleko přenést. Začnu blíž současnosti. Mnohem blíž.

„Otec… Heleď, můj synu… Otce…“

Ne, ne, tady také nechci začínat, to ne. Je lepší začít pracovnou, odkud Ti píšu, naproti Tvému působivému autoportrétu. Ta pracovna je můj svět, můj život, můj vesmír, kam se vejde téměř všechno kromě lásky. Když jsem v krátkých kalhotách běhal po bytě a ruce měl plné opuchlin z podzimního a zimního chladu, až na výjimečné chvilky jsem sem nesměl. Musel jsem to tedy dělat potají. Znal jsem tu každý kout a několik roků jsem měl za pohovkou tajnou pevnost, kterou jsem po každém vpádu musel rozbořit, aby mi ji Lola Děvče neobjevila, až bude vytírat. Ale pokaždé když jsem to měl dovoleno, musel jsem se chovat, jako bych byl na návštěvě, a musel jsem držet ruce za zády, a otec mi tehdy ukazoval poslední rukopis, co jsem koupil v jednom zchudlém krámku v Berlíně, považ, a pozor, kam saháš, nechci, abych tě musel peskovat. Adrià se velmi zvědavě naklonil nad rukopis.

„To je německy, viď?“ nechtěně natáhl ruku.

„No tak! Pozor na prsty!“ plácl ho otec přes ruku. „Co jsi říkal?“

„Že to je německy, viď?“ třel si rozbolavělou ruku.

„Ano.“

„Já se chci naučit německy.“

Fèlix Ardèvol pyšně pohlédl na syna a řekl, velmi brzy se to můžeš začít učit, můj synu.

Ve skutečnosti to nebyl rukopis, nýbrž balík zahnědlých listů. Na prvním z nich stálo velmi ozdobným písmem Der begrabene Leuchter. Eine Legende.

„Kdo je Stefan Zweig?“

Otec, lupu v ruce, roztržitě sledoval nějakou korekturu na okraji prvního odstavce, a místo aby mi řekl, jeden spisovatel, můj synu, jenom poznamenal, heleď, jeden chlápek, co před deseti nebo dvanácti roky spáchal v Brazílii sebevraždu. Dokud jsem si nemohl ten rukopis přečíst a trochu se dozvědět, kdo byl Stefan Zweig, dlouho jsem o něm věděl jedině to, že to byl chlápek, který před deseti nebo dvanácti anebo třinácti, čtrnácti či patnácti roky spáchal v Brazílii sebevraždu.

Tehdy návštěva skončila. Adrià si vyslechl doporučení, aby nehlučel, a vyšel z pracovny. Doma se nikdy nesmělo běhat ani křičet, ani jen zamlaskat, protože pokud otec nestudoval pod lupou nějaký rukopis, procházel inventář středověkých map nebo přemýšlel, kde by se měl porozhlédnout po nových přírůstcích čehokoli, co by mu rozechvělo prsty. Vydávat hluk v mém pokoji mohlo jedině cvičení hry na housle. Nicméně jsem nemohl celý den ztrácet opakováním arpeggií XXIII z O livro dos exercícios da velocidade, kterou mě naučila nenávidět Trullolsová, i když jsem kvůli ní nezanevřel na housle. Ne, k Trullolsové jsem necítil nenávist. Byla však velmi nudná, zvláště tím, jak trvala na cvičení XXIII.

„Říkám to jenom proto, že bych chtěl aspoň malou změnu.“

„Tady,“ klepala na partituru žabkou smyčce, „najdeš všechny obtížnosti shrnuté na jedné straně. To cvičení je jednoduše geniální.“

„Ale já…“

„Na pátek chci XXIII dokonalé. Dokonce i takt 27.“

Trullolsová byla občas tvrdohlavá jako oslice. Ale většinou byla snesitelná. A někdy víc než snesitelná.

Bernat byl stejného názoru. Když jsem dělal O livro dos exercícios da velocidade, ještě jsem Bernata neznal. Ale o Trullolsové jsme se shodli. Musela to být vynikající učitelka, i když pokud vím, nevešla do dějin. Zdá se mi, že se musím chytit nějakého pevného bodu, protože pletu všechno dohromady. Ano, něco z toho jistě budeš znát, zvlášť když budu mluvit o Tobě. Mám však dojem, že některá zákoutí duše neznáš, protože není možné někoho úplně poznat, ať se snažíš sebevíc.

Ačkoli prodejna nabízela větší podívanou, domácí pracovna se mi líbila víc. Možná proto, že když jsem tam zašel, což bylo málokdy, neustále jsem cítil, že jsem pod dozorem. Prodejna měla tu výhodu, že jsem mohl pozorovat Cecílii, která byla překrásná. Byl jsem do ní totiž neskonale zamilovaný. Byla to paní s galakticky plavými, vždy velice pečlivě učesanými vlasy a divoce rudými masitými rty. Věčně byla velice zaměstnaná svými katalogy a ceníky, psaním štítků a obsluhováním těch několika přicházejících zákazníků, jež vítala s úsměvem, který ji nutil ukázat dokonalé zuby.

„Vedete hudební nástroje?“

Muž ani nesmekl klobouk. Stál před Cecilií a letmo se díval kolem sebe: lampy, svícny, jemně vykládané židle z třešňového dřeva, malá pohovka pro dvě osoby ze začátku devatenáctého století, vázy všech velikostí a ze všech dob… Mě ani neviděl.

„Něco málo, ale ráčíte-li mě následovat…“

Něco málo mezi nástroji v prodejně bylo pár houslí a viola, které nezněly příliš dobře, avšak jako zázrakem neměly přetržené střívkové struny. A také pomačkaná tuba, dva úžasné lesní rohy a trubka, již zoufale rozezníval obecní zřízenec z údolí, aby upozornil lidi v dalších údolích, že paneveggijský les hoří a Pardàští žádají o pomoc v Siroru, San Martinu, a dokonce ve Welschnofenu, kde tím trpěli nedávno, a v Moeně a Soraze, kam se už možná dostal znepokojivý pach té pohromy z léta Páně 1690, kdy země byla kulatá téměř pro všechny, a pokud tomu nebránily neznámé choroby, bezbožní divoši a mořské i pozemské šelmy, led, bouře a přílišné lijáky, lodě, které se ztrácely na západě, se vracely z východu a námořníci na nich byli hubenější a přepadlejší, jejich oči hleděly do prázdna a na spánek se jim lepila noční můra. V létě toho léta Páně 1690 všichni obyvatelé Pardàku, Moeny, Siroru, San Martina, všichni kromě těch klečících, vyběhli a zamženýma očima sledovali pohromu, která jim, jedněm více, jedněm méně, ničila život. Hrůzostrašný požár, jemuž museli bezmocně přihlížet, spolykal plné vozy dobrého dřeva. Když to peklo za pomoci prozřetelných dešťů uhaslo, Jachiam, čtvrtý a nejbystřejší syn Muredy z Pardàku, pečlivě prohledával celý zpustošený les, zda nenajde zákoutí nedotčená plameny a využitelné kmeny. V půli spádu k Óské soutěsce přidřepl k zuhelnatělému nedorostlému smrku a chystal se vykonat potřebu. Co spatřil, mu však přetrhlo chuť na tělesnou úlevu. Bylo to několik smolných loučí zabalených do hadru páchnoucího kafrem nebo jinou podivnou látkou. Hadr, ohořelý pekelným požárem, který mu zpustošil budoucnost, velmi opatrně rozbalil. Z toho, co objevil, se mu zatočila hlava. Špinavě zelená látka lemovaná ještě špinavější žlutou šňůrou ukrývající louče byla vystřižena z kabátce, jaký nosíval moenský tlusťoch Bulchanij Brocia. Jakmile našel další, tentokrát dvě dobře spálené kupky šatstva, pochopil, že ta zrůda Bulchanij splnil svoji hrozbu, že rodinu Muredových a s ní celý Pardàc přivede na mizinu.

„Bulchaniji.“

„Se psy se nebavím.“

„Bulchaniji.“

Ponurý tón hlasu způsobil, že se neochotně otočil. Bulchanij z Moeny měl objemné břicho, a kdyby býval žil déle a dostatečně je vykrmoval, mohl si o ně pohodlně opírat ruce.

„Co, ksakru, chceš?“

„Kde máš svůj kabátec?“

„Co ti je, sakra, do toho?“

„Proč ho nemáš na sobě? Ukaž mi ho!“

„Jdi se vysrat. Snad nemyslíš, že když jste šlápli do hovna, musíme teď tady v Moeně dělat všechno, co říkáte? Co?“ Namířil na něj prst, oči mu plály nenávistí. „Nemíním ti ho ukazovat. A odpal, stojíš mi, kurva, ve slunci.“

Jachiama, čtvrtého z Muredových, se zmocnil mrazivý vztek. Vytáhl z pochvy odkorňovací nůž, jejž vždy nosil na opasku, a zabodl ho moenskému tlusťochovi Bulchaniji Brociovi do břicha, jako by to byl javorový kmen určený k odloupnutí kůry. Bulchanij otevřel ústa a vypoulil oči, spíše než bolestí překvapený tím, že se nějaké pardàcké hovno odvážilo na něj sáhnout. Když Jachiam Mureda vytahoval zakrvácený nůž, ozvalo se odporné žblunknutí a Bulchanij se zabořil do židle, jako by tím zraněním splaskl.

Jachiam pohlédl nahoru i dolů na pustou cestu. Bezelstně se rozběhl k Pardàku. Když minul poslední moenský dům, uvědomil si, že ta hrbačka ze mlýna, nesoucí ranec mokrého prádla, ho vyjeveně pozorovala a možná všechno viděla. Místo aby ji podřízl a připravil o podívanou, běžel ještě rychleji. I když byl nejlepším hledačem znělého dřeva a ještě mu nebylo dvacet, život se mu právě zbortil.

Rodina se zachovala dobře, protože okamžitě vyslala lidi do San Martina a Siroru, aby dokázali, že žhářem, který jim ze záště spálil les, byl Bulchanij. Jenže Moenští usoudili, že není třeba se domlouvat se spravedlností, a rozhodli se, že sami, bez prostředníků, chytí toho zloducha Jachiama Muredu.

„Synu,“ pravil Mureda otec a v jeho očích bylo ještě více smutku než obvykle. „Musíš utéct.“ Podal mu měšec a v něm polovinu zlata našetřeného za třicet let práce s paneveggijvským dřevem. Nikdo ze sourozenců na to rozhodnutí ani nešpitl. A poněkud obřadně řekl, ať jsi sebelepší hledač stromů a nejlépe rozezníváš dřevo, Jachiame, synku milovaný, čtvrtý ze sourozenců v tomto nešťastném domě, tvůj život stojí víc než nejlepší javorový kmen, jaký nikdy nebudeme moci prodat. Vyhneš se tak nouzi, která na nás teď dolehne, protože Bulchanij z Moeny nás nechal bez dřeva.

„Otče, já…“

„Běž! Uteč, seber se a vezmi to přes Welschnofen, protože tě určitě budou hledat v Siroru. Rozhlásíme, že ses schoval v Siroru nebo Tonadichu. Zůstat v údolích by bylo velmi nebezpečné. Musíš se vydat na dlouhou, velice dlouhou cestu, hodně daleko od Pardàku. Uteč, synu, a nechť tě Bůh ochraňuje!“

„Jenže, otče, já nechci odejít. Chci dělat v lese.“

„Spálili nám ho. Co chceš zpracovávat, dítě?“

„Nevím, ale jestli odejdu ze zdejších údolí, umřu!“

„Pokud dnes v noci neutečeš, sám tě zabiju! Už mě chápeš?“

„Otče…“

„Na mého syna nikdo z Moeny nevztáhne ruku.“

A tak Jachiam Muredových z Pardàku dal otci sbohem a postupně políbil všechny sourozence: Agna, Jenna, Maxe a jejich ženy. Hermese, Josefa, Theodora a Micuru. Ilsu, Eriku a jejich muže a potom Katharinu, Matildu, Gretchen a Bettinu. Shromáždili se všichni, aby se s ním mlčky rozloučili, a když už stál ve dveřích, malá Bettina řekla, Jachiame, on se otočil a uviděl, jak k němu holčička natahuje ruku a v ní drží medailonek pardàcké Panny Marie Ciüfské, který jí svěřila umírající matka. Jachiam mlčky pohlédl na bratry, zahleděl se na otce a ten beze slova přikývl. Přistoupil tedy k malé Bettině, vzal si od ní medailonek a řekl, Bettino, ty můj drobečku, tenhle skvost budu nosit až do smrti. A nevěděl, že co říká, bude pravda pravdoucí. Bettina se dlaněmi dotkla jeho tváří, ale nezaplakala. Jachiam vyšel z domu, oči zalité slzami, pošeptal krátkou modlitbu nad hrobem matky a navečer zmizel v hloubi věčného sněhu, aby změnil život, změnil dějiny a vzpomínky.

„Máte jenom tohle?“

„Tento obchod je starožitnictví,“ odvětila Cecília s oním přísným výrazem, který muže zahanboval. A se špetkou ironie: „Proč to nezkusíte u houslaře?“

Cecília se mi líbila, když se dopálila. Byla ještě hezčí. Dokonce ještě hezčí než matka. Než matka v té době.

Z místa, kde jsem byl, jsem teď viděl pracovnu pana Berenguera. Slyšel jsem, jak Cecília vyprovází zklamaného zákazníka, jenž měl dosud klobouk na hlavě, a zatímco jsem slyšel zvonek u dveří a Cecíliino na shledanou, pan Berenguer na mě mrkl.

„Adriàe.“

„Ano.“

„Kdy pro tebe přijdou?“ zvedl hlas.

Pokrčil jsem rameny. Nikdy jsem nevěděl, kdy mám být tam či onde. Rodiče nechtěli, abych zůstával doma sám, a když byli oba pryč, vodili mě do prodejny. Vyhovovalo mi to, poněvadž jsem se bavil tím, že jsem pozoroval nejnepředstavitelnější předměty, které už dožily a teď trpělivě odpočívaly a čekaly na svoji druhou nebo třetí anebo čtvrtou příležitost. Představoval jsem si, jak žijí v různých domech, a to mě velice bavilo.

Vždycky pro mě nakonec spěšně chodila Lola Děvče, protože musela vařit večeři a ta nejteplejší už čekala ve dřezu. Proto jsem pokrčil rameny, když se mě pan Berenguer zeptal, kdy pro mě přijdou.

„Pojď,“ řekl a zvedl čistý list papíru. „Posaď se tady k tomu tudorskému stolu a trochu si kresli.“

Kreslit se mi nikdy nelíbilo, protože to vůbec, ale vůbec neumím. Proto jsem vždycky obdivoval Tvoji zručnost, která mi připadá jako zázrak. Pan Berenguer mi říkal, trochu si kresli, poněvadž se nemohl dívat na to, že nic nedělám, což nebyla pravda, jelikož jsem trávil čas přemýšlením. Ovšem panu Berenguerovi se nedá odporovat. Pročež jsem seděl u tudorského stolu a hleděl dělat cokoli, aby mlčel. Vytáhl jsem z kapsy Černého Orla a pokusil se ho nakreslit. Ubohý Černý Orel, kdyby se tak viděl na papíře… Jistě, Černý Orel neměl dosud čas, aby poznal šerifa Carsona, protože toho jsem získal to ráno od Ramona Colle výměnou za harmoniku Weiss. Vědět to otec, tak mě zabije.

Pan Berenguer byl velice zvláštní. Když se usmíval, měl jsem trochu strach, a s Cecílií jednal, jako by to byla neschopná služka, což jsem mu nikdy neodpustil. On však toho nejvíce věděl o mém otci, mé velké záhadě.

2

Santa Maria připlula do Ostie druhý zářijový čtvrtek v mlžných časných ranních hodinách. Plavba z Barcelony byla horší než kterákoli z cest, jež vykonal Aeneas při hledání svého osudu a věčné slávy. Neptun mu nebyl nikterak nakloněn a na palubě Santa Marie nejenže krmil ryby, ale změnila se i barva jeho pleti, ze zdravě opálené, odpovídající venkovanu z Vické roviny, na bledou jakoby nějakého mystického přízraku.

Monsignore Josep Torras i Bages se osobně rozhodl, že vzhledem k vynikajícímu hodnocení toho inteligentního seminaristy, ponořeného do studia, zbožného a cudného, navzdory svému věku vzdělaného, mají v rukou drahocenný květ. Potřebuje jen svěží zahradu, neboť na skromné roli vického semináře by vadl a nakonec promrhal Boží požehnání vrozené inteligence, jíž je obdařen.

„Nechci jet do Říma, monsignore. Chci se věnovat studiu, poněv…“

„Právě proto tě posílám do Říma, milovaný synu. Znám velmi dobře náš seminář a vím, že inteligence jako ta tvoje tu ztrácí čas.“

„Ale, monsignore…“

„Bůh tě povolal k vysokým cílům. Tvoji učitelé se toho u mě otevřeně dovolávají,“ zamával trochu teatrálně listinou v ruce.

Narozen v usedlosti U Gesových v městysu Tona v příkladné rodině jako syn Andreua a Rosalie zvládl již za šest let školní přípravu, a pevně rozhodnut vydat se na církevní dráhu vstoupil do prvního ročníku klasické latinské vzdělanosti vedeného otcem Jacintem Garrigósem. Jeho okamžité akademické pokroky byly natolik pozoruhodné, že ve chvíli, kdy se vzdělával v rétorice, bylo mu přednášet v slavné Oratio latina, jež jak monsignore zná z vlastní zkušenosti, neboť jsme měli to potěšení mít ho jako žáka tohoto semináře, jest jednou z prvních literárních akcí, jíž učitelé vyznamenávají vynikající žáky schopné veřejného přednesu. Leč tato pocta přesahovala jeho věk jedenácti let, a zejména jeho dosud drobnou postavu. Z tohoto důvodu, pokud posluchači mohli na jedné straně naslouchat důstojnému rétorovi Fèlixi Ardèvolovi, svědomitě přednášejícímu jazykem Vergiliovým, bylo zapotřebí na straně druhé použít nikoli nízkou taburetku, aby rozvážlivý malý přednášející byl viděn obecenstvem, mezi nímž se nalézali jeho dojatí rodiče a bratr. Takto Fèlix Ardèvol i Guiteres vstoupil po cestách velkých akademických úspěchů do matematiky, filozofie a teologie a stavěl se na roveň slavných žáků tohoto semináře jako proslulí otcové Jaume Balmes i Urpià, Antoni Maria Claret i Clarà, Jacint Verdaguer i Santaló, Jaume Colell i Bancells, profesor Andreu Duran nebo Vy sám, Vaše Milosti, jenž nám projevujete čest jakožto biskup naší milované diecéze.

Nechť se naše schopnost vděku přenese i na naše předky. Náš Pán Bůh nás k tomu zve: Laudemus viros gloriosos et parentes nostros in generatione sua (Sír 44,1). Z tohoto důvodu jsme přesvědčeni, že se nemýlíme, prosíme-li Vás velmi procítěně, abyste seminaristovi studentu Fèlixi Ardèvolovi i Guiteres udělil souhlas ke studiu teologie na Papežské univerzitě Gregorianě.

„Nemáš na vybranou, můj synu.“

Fèlix Ardèvol se neodvážil říct, že on, který se narodil a vždy žil na pevné zemi daleko od moře, nenávidí lodě. Tím, že se nedokázal biskupovi vzepřít, musel se vydat na strastiplnou cestu. Svoji nemohoucnost a téměř všechny vzpomínky z minula vyzvrátil v zákoutí ostijského přístavu mezi poloshnilými dřevěnými bednami zamořenými potkany. Několik vteřin těžce dýchal, než se vzchopil, otřel si ústa kapesníkem, rázně si přihladil cestovní sutanu a pohlédl ke své zářné budoucnosti. Stejně jako Aeneas však dospěl do Říma.

„Tohle je nejlepší pokoj na koleji.“

Fèlix Ardèvol se překvapeně otočil. Na prahu dveří se malý, poněkud zavalitý student potil v dominikánské kutně a přívětivě se usmíval.

„Fèlix Morlin z Lutychu,“ pronesl neznámý a vkročil do cely.

„Fèlix Ardèvol. Z Viku.“

„Ó! Un omonimo!“ zasmál se hlasitě a natáhl ruku ke stisku.

Hned toho dne si padli do oka. Morlin ho utvrdil v tom, že mají nejžádanější pokoj na koleji, a zeptal se, koho má za přímluvce. Ardèvol musel přiznat, že nikoho, že ten plešatý tlustý pedel v přijímací kanceláři nahlédl do papírů, řekl, Ardevole?, la cinquantaquattro, ani se mu nepodíval do očí a podal mu klíč. Morlin tomu neuvěřil, ale s chutí se zasmál.

V týdnu před začátkem školního roku ho Morlin představil osmi nebo deseti studentům z druhého ročníku, s nimiž se znal, poradil mu, aby se příliš nestýkal s těmi, kteří nestudují na Gregorianě nebo v Istituto Biblico, byla by to jenom ztráta času, ukázal mu, jak se dá nepozorovaně odejít, aniž ho cerber objeví, kladl mu na srdce, aby měl připraveny laické šaty pro případ, že by se museli procházet inkognito, a jako průvodce nových alumnů z prvního ročníku jim na nejkratší cestě z rezidence na Papežskou univerzitu Gregorianu ukazoval význačné budovy. Používal italštinu zabarvenou francouzským přízvukem, ale zcela srozumitelnou. Udělal jim přednášku o tom, jak je důležité umět si držet od těla jezuity z Gregoriany, poněvadž když si nedáš pozor, obrátí ti mozek naruby. Takže šlus!

Den před zahájením školního roku se všichni studenti, noví i starší, pocházející z tisíce různých míst, shromáždili v rozlehlém slavnostním sále univerzitního Gabrielli-Borromejského paláce a pater decanus Papežské univerzity Gregoriany, následovnice Římské koleje, Daniele D’Angelo, S. J., je dokonalou latinou důrazně vybídl, aby si byli vědomi velkého štěstí, velké výsady, že můžete studovat na kterékoli fakultě Papežské univerzity Gregoriany, a tak dále a tak dále a tak dále. Měli jsme zde tu čest přijmout vzácné studenty, a bylo mezi nimi několik svatých otců, naposledy námi želený papež Lev Třináctý. Nebudeme od vás vyžadovat víc než úsilí, úsilí a úsilí. Sem se chodí studovat, studovat, studovat a učit se od nejlepších odborníků na teologii, církevní právo, spiritualitu, dějiny církve a tak dále a tak dále a tak dále.

„Otec D’Angelo je znám jako D’Angelodangelodangelo,“ zašeptal mu do ucha jakoby starostlivě Morlin.

A až dostudujete, rozptýlíte se po světě. Vrátíte se do svých zemí, do svých seminářů, do kolejí svých řádů. Kdo jimi dosud nejste, budete vysvěceni na kněze a ponesete plody toho, co se zde naučíte. A tak dále a tak dále a tak dále ještě patnáct minut praktických upozornění, možná méně praktických než ta Morlinova, avšak potřebných pro každodenní život. Fèlix Ardèvol si pomyslil, že to mohlo být mnohem horší, že orationes latinae ve Viku byly někdy nudnější než ona velmi smysluplná instruktážní příručka, kterou jim předkládají.

První měsíce vyučování dokonce až za Vánoce proběhly bez otřesů. Fèlix Ardèvol obdivoval především jasný výklad otce Faluby, napůl Slováka a napůl Maďara, nedostižného znalce biblické kultury, a precizní myšlení otce Pierra Blanka, velmi upjatého v jednání, který ač se také narodil v Lutychu, nechal propadnout jeho přítele při závěrečné zkoušce, již u Morlina zaměřil na přístupy k mariánské teologii. Tím, že vedle sebe seděli ve třech předmětech, pojal časem důvěru k Dragu Gradnikovi, rudolícímu slovinskému obru přišlému z lublaňského semináře, jehož široký, mohutný býčí krk budil dojem, že mu chce roztrhnout kolárek. Mluvili spolu málo, i když plynně hovořil latinsky. Oba však byli ostýchaví a hleděli veškerou sílu soustředit na to, aby prošli mnohými dveřmi, jež se jim studiem otvíraly. Čím víc si Morlin stěžoval a rozšiřoval okruh známých a přátel, Ardèvol se zavíral v cinquantaquattro, nejlepším pokoji v koleji, a objevoval nové světy v paleografickém studiu paryrů a dalších biblických listin, psaných egyptským démotickým písmem, koptsky, řecky nebo aramejsky, které jim přinášel otec Faluba a učil je umění milovat předměty. Zničený rukopis, opakoval jim, je pro vědu nepoužitelný. Musí-li se restaurovat, musí se restaurovat, ať to stojí cokoli. A úloha restaurátora je stejně důležitá jako úloha vědce, který jej bude tlumočit. A neříkal, a tak dále a tak dále a tak dále, protože vždycky věděl, o čem mluví.

„Idiotština,“ usoudil Morlin, když mu o tom povídal. „Tihle lidé jsou šťastní, když mají lupu v ruce a na stole ohryzané vlhké papíry.“

„Já taky.“

„K čemu slouží mrtvé jazyky?“ zeptal se svou nabubřelou latinou.

„Otec Faluba nám řekl, že my lidé neobýváme nějakou zemi: obýváme jazyk. A tím, že zachraňujeme staré jazyky…“

„Sciocchezze. Stupiditates. Jediným mrtvým jazykem, který je živý ažaž, je latina.“

Kráčeli uprostřed Via di Sant’Ignazio. Ardèvol, chráněný sutanou, a Morlin kutnou. Ardévol na přítele poprvé pohlédl udiveně. Zastavil se a rozpačitě se ho zeptal, v co věří. Morlin se také zastavil a řekl, že se stal dominikánským řeholníkem proto, že hluboce touží pomáhat druhým a sloužit církvi. A že ho nic neodradí z jeho cesty, ovšem sloužit církvi se musí prakticky, nikoli studiem zahnívajících papírů, nýbrž ovlivňováním lidí, kteří mají vliv na život… Zarazil se, načež dodal, a tak dále a tak dále a tak dále a oba přátelé vyprskli smíchy. V té chvíli kolem nich poprvé přešla Carolina, ale ani jeden z nich si jí nevšiml. A já, když jsem s Lolou Děvčetem přišel domů, jsem musel cvičit na houslích, ona připravovala večeři a zbytek bytu zůstával potmě. Příliš mě to netěšilo, protože se mohl kdykoli v některých dveřích vynořit nějaký zloduch, a proto jsem nosil v kapse Černého Orla, neboť doma, jak otec před lety rozhodl, nebyly ani medailonky, ani škapulíře, ani svaté obrázky, ani misály a Adrià Ardévol, ubohé dítě, potřeboval cosi jako neviditelnou pomoc. Jednou jsem v jídelně místo cvičení na houslích uchváceně pozoroval na obraze nad příborníkem, jak slunce prchající k západu, k Trespui, kouzelně barví opatství Santa Maria v Gerri. To stále stejné světlo mě přitahovalo a nutilo mě promýšlet nemožné příběhy, takže jsem neslyšel, jak se otvírají dveře od bytu, nic jsem neslyšel, dokud mě smrtelně nevylekal otcův silný hlas.

„Co tu děláš, proč ztrácíš čas? Nemáš úkoly? Nemáš housle? Nic nemáš, co?“

Adrià odešel do pokoje, srdce mu dosud bušilo, a nezáviděl dětem pusinkovaným rodiči, protože myslel, že to nikde neexistuje.

„Carsone, představuji ti Černého Orla. Ze statečného kmene Arapahů.“

„Ahoj.“

„Hau.“

Černý Orel políbil šerifa Carsona, jak to otec nedělal, a Adrià je oba i s jejich koňmi postavil na noční stolek, aby se poznali.

„Vypadáš zvadle.“

„Po třech letech studia teologie,“ odvětil zamyšleně Ardèvol, „jsem dosud nepřišel na to, co tě doopravdy zajímá. Učení o milosti?“

„Neodpověděl jsi mi na otázku,“ trval na svém Morlin.

„Nebyla to otázka. Věrohodnost křesťanského zjevení?“

Morlin neodpověděl a Ardèvol trval na svém:

„Proč studuješ na Gregorianě, jestliže tě teologie ne…“

Oba se opozdili za hloučkem studentů vracejících se z univerzity do koleje. Za dva roky christologie a soteriologie, metafyziky I a metafyziky II, božího zjevení a polemických výpadů nejnáročnějších profesorů, především Levinského z božího zjevení, který měl za to, že Fèlix Ardèvol nedělá v předmětu pokroky, jaké slibovalo očekávání, jež do něho všichni vkládali, se Řím příliš nezměnil. Navzdory válce otřásající Evropou nebylo město otevřenou ránou, pouze trochu více zchudlo. Studenti z Papežské univerzity, neteční ke konfliktu i jeho dramatům, pokračovali ve studiích. Téměř všichni. A rostli v moudrosti a ctnosti. Téměř všichni.

„A tebe?“

„Theodicea a prvotní hřích mě už nezajímají. Nechci víc ospravedlňování. Těžko můžu pomyslet, že Bůh dovoluje zlo.“

„Už měsíce jsem to tušil.“

„Ty taky?“

„Ne, tušil jsem, že se příliš zamotáváš. Věnuj se pozorování světa jako já. Na fakultě církevního práva se náramně bavím. Právní vztahy mezi církví a občanskou společností, církevní sankce, světský majetek církve, charisma ústavů zasvěceného života, consuetudine canonica…“

„Ale co to říkáš?“

„Spekulativní studia jsou ztráta času, při těch reglementárních odpočíváš.“

„Ne, ne!“ vykřikl Ardèvol. „Mně se líbí aramejština, vzrušuje mě, když vidím rukopisy a rozumím morfologickým rozdílům mezi novoaramejským bothanem a židovským novoaramejským barzanim. Nebo proč koj sandžak surat anebo mlahso. “

„Víš, že nevím, o čem mluvíš? Copak nestudujeme na stejné univerzitě? Na stejné fakultě? Nejsme oba v Římě, co?“

„Na tom nesejde. Pokud nemusím mít za profesora otce Levinského, chtěl bych znát všechno, co se ví o chaldejštině, babylonštině, samaritánštině a…“

„A k čemu ti to bude?“

„A k čemu ti je, že znáš rozdíl mezi manželstvím nedokonaným, dokonaným, přirozeným, domnělým, platným a neplatným?“

Oba dva se uprostřed Via del Seminario dali do smíchu. Jakási tmavě oděná paní zvedla oči, poněkud vyděšena tím, že ti mladí duchovní tropí výtržnost a překračují ta nejelementárnější pravidla slušnosti.

„Proč jsi tak zvadlý, Ardevole? Tentokrát je to otázka.“

„A co tebe v hloubi srdce zajímá?“

„Všecko.“

„A teologie?“

„Je součástí celku,“ odpověděl Morlin a pozvedl paže, jako by se chystal požehnat průčelí Casanatovy knihovny a dvacítce nic netušících lidí, kteří procházeli před ním. Nato odhodlaně vykročil a Fèlix Ardèvol měl co dělat, aby mu stačil.

„Podívej, evropská válka,“ pokračoval Morlin a rozmáchle ukázal k Africe. A tišším hlasem, jako by se bál špionů:

„Itálie musí zůstat neutrální, protože Trojdohoda je jenom obranná smlouva,“ pravila Itálie.

„My spojenci vyhrajeme válku,“ odpověděla Srdečná dohoda.

„Nevedou mě jiné zájmy než dané slovo,“ prohlásila důstojně Itálie.

„Slibujeme ti iredentistické oblasti Tridentska, Istrie a Dalmácie.“

„Opakuji,“ ještě důstojněji trvala na svém Itálie a obracela oči v sloup, „že počestným postojem Itálie je neutralita.“

„Dobrá, přidáš-li se dnes, ne zítra, chápeš? Přidáš-li se dnes, budeš mít celý iredentistický balík: Horní Adiži, Tridentsko, Julské Benátsko, Istrii, Fiume, Nice, Korsiku, Maltu a Dalmácii.“

„Kde se to má podepsat?“ odpověděla Itálie. Oči se jí zaleskly: „Ať žije Dohoda! Smrt středoevropským říším! A je to, Fèlixi, taková je politika. U jedněch i u druhých.“

„A velké ideály?“

Fèlix Morlin se zastavil a pohlédl k nebi připraven pronést lapidární větu:

„Mezinárodní politika nejsou velké mezinárodní ideály. Jsou to velké mezinárodní zájmy. A Itálie to pochopila dobře. Jakmile se postavila na stranu těch hodných, což jsme my, ofenziva v Tridentsku, aby se rozstřílelo to boží požehnání tamějších lesů, protiútok, bitva u Caporetta, tři sta tisíc mrtvých, Piava, prolomení fronty u Vittoria Veneta, padovské příměří, vytvoření Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, což je vynález, který nevydrží ani pár měsíců, i když si budou říkat Jugoslávie, a prorokuju, že iredentistické oblasti jsou mrkvička, a s ní teď spojenci ucuknou. A Itálie bude namydlená. Protože se všichni budou dál hádat, válka úplně neskončí. A bude se čekat na opravdového nepřítele, co se ještě neprobudil.“

„Kdo to je?“

„Bolševický komunismus. A pokud ne, za pár let si to řekneme.“

„Jak ses všechno tohle naučil?“

„Čtu tisk, poslouchám vhodné lidi. Je to umění účinného kontaktu. A kdybys věděl, jak smutnou roli v těchhle záležitostech hraje Vatikán…“

„A kdy studuješ duchovní působení svátostí na duši nebo učení o milosti?“

„Co taky dělám, je, že se učím, milý Fèlixi. Že se připravuju na to, abych byl dobrým služebníkem církve. V církvi musejí být teologové, politici, a dokonce i nějaký osvícenec jako ty, který se dívá na svět lupou. Proč jsi tak zvadlý?“

Chvíli kráčeli mlčky, se sklopenou hlavou, každý z nich ponořený do svých myšlenek. Náhle se Morlin prudce zastavil a řekl, nééé!

„Cože?“

„Já vím, co ti je! Já vím, proč jsi zvadlý.“

„Skutečně?“

„Jsi zamilovaný.“

Fèlix Ardèvol i Guiteres, student čtvrtého ročníku na Papežské univerzitě Gregorianě, vyznamenání na konci prvních dvou akademických roků jeho zářného římského pobytu, otevřel ústa k námitce, ale zase je zavřel. Viděl se to velikonoční pondělí na konci svátečních prázdnin, kdy neměl co na práci, protože dokončil pojednání Vico, verum et factum reciprocantur seu convertuntur a nemožnost všechno pochopit, na rozdíl od antivikisty Fèlixe Morlina, který působil dojmem, že rozumí všem podivným pohybům společnosti, když ji při přecházení Piazza di Pietra spatřil potřetí. Zábranu mezi nimi tvořili holubi, bylo jich na třicet. Nesla v ruce malý balíček, a když se přiblížil, usmála se právě ve chvíli, kdy se svět stal zářivějším, půvabnějším, ušlechtilejším a čistším. A on logicky usoudil: krása, tolikerá krása nemůže být dílem ďáblovým. Krása je dílem božím, a andělský úsměv tedy také. Vzpomněl si na druhé setkání, kdy Carolina pomáhala otci před obchodem vyložit vůz. Ta útlá záda že musejí snášet drsné dřevěné bedny nadměrně přeplněné jablky? Nemohl to připustit, pomohl jí a za ironické spoluúčasti osla, přežvykujícího v pytlíku slámu, mlčky společně složili tři bedny, on sledující nekonečnou krajinu jejích očí, protože nechtěl sklopit zrak k počínajícímu žlábku, a celý obchod Saveria Amata ztichl, protože nikdo nevěděl, co se dělá, když si nějaký páter z univerzity, kněz, duchovní, seminarista vyhrne svatou sutanu, vypomáhá jako nosič, a dceru pozoruje oním temným pohledem. Tři bedny jablek, boží požehnání ve válečných dobách, tři slastné chvíle vedle krásy a potom se rozhlédnout kolem, uvědomit si, že stojí v obchodě pana Amata, říct buona sera a odejít, aniž by se odvážil znovu na ni pohlédnout, a matka vyšla a ostýchavě mu vtiskla do rukou dvě červená jablka, a on zrudl, protože mu blesklo hlavou, že by to mohla být Carolinina nádherná ňadra. Carolina, Carolina, Carolina, to nejkrásnější jméno na světě, dívka dosud bezejmenná, která šla před ním a v té chvíli si zvrtla kotník, bolestivě vykřikla, ubohé stvoření, a málem upadla. Doprovázel ho Drago Gradnik, jenž za dva roky po vstupu na teologickou fakultu vyrostl téměř o dvě pídě a přibral šest nebo sedm řeznických liber váhy a který už tři dny žil jenom pro ontologický důkaz svatého Anselma, jako by nic jiného na světě nedokazovalo existenci Boží, například krása toho přesladkého stvoření. Drago Gradnik nebyl s to si povšimnout, že to zvrtnutí kotníku musí být velice bolestivé, a Fèlix Ardèvol přejemně uchopil nohu krásné Adelaidy, Beatrice, Laury za kotník, aby jí jej pomohl navrátit na zem, a ve chvíli, kdy se chopil její nožky, mu projel páteří elektrický proud silnější než z obloukových lamp na světové výstavě a při otázce bolí to, slečno, by se na ni byl nejraději vrhl, aby se jí neodkladně zmocnil, a navíc to bylo poprvé v jeho životě, kdy pocítil natolik naléhavou, bolestivou, neúprosnou a hrozivou pohlavní touhu. Drago Gradnik se zatím díval jinam a myslil na svatého Anselma a jiné, racionálnější cesty k dokázání Boží existence.

„Ti fa male?“

„Grazie, grazie mille, padre…,“ pravil sladký hlas nekonečných očí.

„Jestliže nás Bůh obdařil rozumem, rozumím, že víra může být doprovázena schopností uvažovat. Co, Ardevole?“

„Come ti chiami (má půvabná vílo)?“

„Carolina, padre. Grazie.“

Carolina, jak překrásné jméno. Nemohla by ses jmenovat jinak, lásko.

„Ti fa ancora male, Carolina (zneklidňující kráso)?“ zeptal se úzkostně.

„Rozum. Rozumem k víře. Je to kacířství? Co, Ardevole?“

Musel ji nechat sedět na lavičce, protože ta silně uzardělá víla tvrdila, že brzy tamtudy půjde její matka, a zatímco oba studenti pokračovali v procházce a Drago Gradnik svou nazální latinou naznačoval, že svatý Bernard možná není v životě všecko, že ta přednáška Teilharda de Chardin jako by vyzývala k myšlení, on se přistihl, že si přikládá ruku k obličeji a pokouší se čichat zbytek vůně ulpělé z kůže bohyně Caroliny.

„Zamilovaný, já?“ pohlédl na Morlina, jenž ho posměšně pozoroval.

„Máš všechny příznaky.“

„Co ty víš?“

„Já už to překonal.“

„A jak ses toho zbavil?“ zazněl Ardèvolův dychtivý tón.

„Já se toho nezbavil. Nosil jsem to v sobě, dokud ta zamilovanost nepřešla a nebyla pryč.“

„Nepohoršuj mě.“

„To je život. Jsem hříšník a kaju se.“

„Zamilovanost je nekonečná, nikdy nekončí. Já bych nemohl…“

„Bože můj, co je to s tebou, Fèlixi Ardevoli!“

Ardevole neodpověděl. Před ním asi třicet holubů, velikonoční pondělí na Piazza di Pietra. Neodkladná dychtivost ho provedla holubí džunglí až ke Carolině a ta mu podala maličký balíček.

„Il gioiello dell’Africa,“ řekla víla.

„A jak víte, že já…“

„Každodenně tudy chodíte. Každý den.“

V té chvíli, Matouš dvacet sedm padesát jedna, se chrámová opona roztrhla vedví odshora až dolů, země se otřásla, skály pukaly, hroby se otvíraly a těla mnoha zesnulých svatých vstala.

Tajemství Boží a slova Božího, jež se stalo skutkem.

Tajemství Panny Marie a Matky Boží.

Tajemství křesťanské víry.

Tajemství nedokonalé lidské církve, církve Boží a věčné.

Tajemství lásky mladé ženy, jež mi darovala maličký balíček, který mám dva dny na stole v cinquantaquattro a z něhož jsem se třetího dne odvážil odstranit jen vnější papír. Je to zavřená krabička. Bože můj. Jsem na pokraji propasti.

Čekal do soboty. Většina studentů byla ve svém pokoji. Několik jich odešlo na procházku nebo se rozptýlilo po různých římských knihovnách, kde rozhořčeně pátrali po povaze zla a proč ho Bůh připouští, po rozhořčující existenci ďábla, po správném čtení Písma svatého nebo po zjevení pneumatu v gregoriánském a ambroziánském chorálu. Fèlix Ardèvol byl sám v cinquantaquattro, na stole žádná kniha, nic mimo své místo, protože pokud ho něco vyvádělo z míry, bylo to pohoršující množství neuspořádaných předmětů odhozených jako krámy nebo předměty mimo své místo, nebo aby pohled ulpěl na věcech, jež nejsou dobře vystaveny, anebo… Pomyslil, že se z něho snad stává maniak. Věřím, že ano, že se to s ním patrně táhlo z těchto let: otec byl posedlý hmotným pořádkem. Myslím, že ho duševní neuspořádanost příliš netrápila. Avšak kniha na stole, nikoli zařazená na poličce, nebo papír zapomenutý na radiátoru, to bylo jednoduše neomluvitelné a neodpustitelné. Nic nesmělo zraňovat pohled a všichni jsme k tomu byli vedeni, především já, takže jsem musel každý den, den co den, uklidit všechny hračky, s nimiž jsem si hrál, a uchráněni zůstávali jen šerif Carson a Černý Orel, protože tajně spali se mnou a otec se to nikdy nedozvěděl.

Pokoj cinquantaquattro, čistý jako zrcadlo. Fèlix Ardèvol stál u okna a pozoroval proudění sutan vcházejících a odcházejících z koleje. Vůz tažený koňmi, který po Via del Corso vezl v uzavřené kabině nějaká hanebná, pohoršující tajemství. Malého chlapce vlekoucího železný kbelík a působícího zbytečný, nelibý rámus. Chvěl se totiž strachy, a proto ho všechno rozhořčovalo. Na stole nečekaný předmět, předmět, jenž dosud neměl určeno své místo. Zelená krabička s malým skvostem z Afriky, kterou mu darovala Carolina. Jeho osud. Slavnostně si slíbil, že než zvony na Santa Marii odbijí poledne, buďto krabičku vyhodí, nebo otevře. Anebo spáchá sebevraždu. Jedno z toho trojího.

Neboť něco jiného je žít pro studium, otevřít si cestu v úchvatném světě paleografie, v univerzu starých rukopisů, naučit se jazykům, jimiž nikdo nemluví, protože už před staletími zamrzly ve stojatých papyrech, které jsou jejich jediným oknem do paměti, rozlišovat středověkou paleografii od té antické, radovat se, poněvadž svět je veliký, takže kdyby se nudil, bude moci pátrat v sanskrtu a asijských jazycích, a jestli někdy budu mít syna, chtěl bych, aby…

A proč teď přemýšlím, že bych chtěl syna? popudil se. Ne, pohoršil se. A znovu se podíval na krabičku, osamělou krabičku na leštěném stole pokoje cinquantaquattro. Fèlix Ardèvol sklepal zdánlivou nitku ze suknice sutany, přejel prstem po kůži podrážděné od kolárku a usedl ke stolu. Chyběly tři minuty do odbíjení poledne na Santa Marii. Nadechl se a došel k rozhodnutí, že prozatím sebevraždu nespáchá. Velice opatrně uchopil krabičku jako dítě nesoucí ptačí hnízdo, jež ukradlo na stromě, aby matce ukázalo zelenavá vajíčka nebo opuštěná ptáčata, budu je krmit, maminko, neboj se, budu jim dávat hodně mravenců. Jako žíznivý jelen, ó, Pane! Tak či onak věděl, že jeho kroky mu v duši vytvářejí auru nezvratnosti. Dvě minuty. Chvějícími se prsty hleděl rozvázat červenou stužku, jenomže uzlík se čím dál víc utahoval, a nezavinila to nešikovnost chudáčka Caroliny, nýbrž jeho nervy. Nervózně vstal. Minuta a půl. Šel k umyvadlu a vzal břitvu. Spěšně ji otevřel. Minuta a patnáct vteřin. Krutě přeťal stužku té nejkrásnější červené barvy, jakou kdy ve svém dlouhém životě spatřil, protože v pětadvaceti letech si připadal starý a unavený a měl chuť, aby se ty věci neděly jemu, aby se děly tomu druhému Fèlixovi, který, jak vidno, dovedl všechno hodit za hlavu, aniž… Minuta! Sucho v ústech, zpocené ruce, po tváři mu stéká kapka, a přitom den není nijak… Za deset vteřin budou zvony na Santa Marii ve Via Lata odbíjet poledne. A zatímco ve Versailles kroužek nepoučených říkal, že válka skončila, a při podpisu příměří namáhavě vyplazoval jazyk, uváděl svědomitě do pohybu mechanismy umožňující po několika letech velkolepou novou válku, ještě krvavější a bližší zlu, jež by Bůh neměl nikdy dopustit, Fèlix Ardèvol i Guiteres otevřel zelenou krabičku. Váhavě z ní vyňal růžovou vatu, a v okamžiku, kdy zaznělo první zazvonění, Angelus Domini nuntiavit Mariae, se rozplakal.

Odejít inkognito z koleje bylo poměrně snadné. Spolu s Morlinem, Gradnikem a ještě dvěma nebo třemi, jimž se dalo věřit, to mnohokrát zcela beztrestně provedli. Laickým oděvům Řím otvíral mnohé dveře, nebo otvíral jiné, odlišné od těch, které otvíraly sutany. V normálním oděvu mohli chodit do všech muzeí, do nichž jim dekorum bránilo vstoupit v sutaně. Mohli popíjet kávu na Piazza Colonna a ještě dál, pozorovat procházející lidi a dvakrát nebo třikrát ho, milovaného žáka, Morlin vzal s sebou na návštěvu, aby poznal lidi, které podle něho měl poznat. Představoval ho jako Fèlixe Ardevoleho, učence, který ovládá osm jazyků a pro nějž rukopisy nemají žádná tajemství, a vědci mu otvírali trezory, takže mohl prozkoumat drahocenný původní rukopis La mandragora nebo chvějící se papyry týkající se Makabejských. Nicméně dnes, kdy se Evropa usmiřovala, učenec Fèlix Ardevole tajně mizel představeným koleje i svým přátelům poprvé. Ve svetru a s čepicí, která potlačovala jeho klerikální vzhled, zamířil rovnou na hlídku u obchodu ovocem pana Amata. Hodiny ubíhaly a on, krabičku v kapse, viděl, jak kolem něho procházejí bezstarostní a šťastní lidé, protože neměli jeho horečku. I Carolinina matka a malá sestřička. Všichni kromě jeho lásky. To gioiello, hrubý medailonek s primitivní rytinou románské bohorodičky u ohromného stromu, jakési jedle. A vzadu slovo Pardàc. Z Afriky? Že by to byl koptský medailonek? Proč jsem řekl, mé lásky, vždyť nemám právo na…, a svěží vzduch se měnil v nedýchatelný. Začaly zvonit zvony a Fèlix, jenž dosud nic nevěděl, to přičetl tomu, že všechny zvony v Římě skládají poctu jeho skryté, utajované a hříšné lásce. I lidé se udiveně zastavovali, snad hledali Abélarda, ale místo aby se na něj dívali a ukazovali na něj, ptali se, co se asi stalo, že všechny zvony v Římě zvoní ve tři odpoledne, to není chvíle na zvonění, co se to asi děje? Bože můj, že by skončila válka?

Tehdy se objevila Carolina Amatová. Vyšla z domu, její krátké vlasy vlály, přešla ulici a zamířila přímo k Fèlixovi, který se domníval, že je dokonale maskován. Když před ním stanula, pohlédla na něj a široce, ale mlčky se usmála. Polkl slinu, stiskl krabičku v kapse, otevřel ústa a nic neřekl.

„Já taky,“ odpověděla. A po mnohém zvonění: „Líbí se ti?“

„Nevím, jestli to můžu přijmout.“

„To gioiello je moje. Dal mi ho strýček Sandro, když jsem se narodila. Sám ho přivezl z Egypta. Teď je tvoje.“

„Co ti řeknou doma?“

„Je moje a teď tvoje, neřeknou nic. Je to moje zástava.“

A vzala ho za ruku. Od té chvíle se obloha snesla na zem a Abélard se soustředil na dotek Heloisiny kůže, který ho odvlekl do zaneřáděné bezejmenné uličky, jež však voněla milostnými růžemi, a uvedla ho do otevřených dveří domu, kde nikdo nebyl, a do hlaholu zvonů jedna sousedka volala z okna nuntio vobis gaudium magnum, Elisabetta, válka skončila! Oba milenci ale stáli na začátku živelné bitvy a to provolání nemohli slyšet.

II
DE PUERITIA

Dobrý válečník se nemůže neustále
zamilovávat do všech squaws,
se kterými se setká,
i kdyby se krášlily válečnými barvami.

ČERNÝ OREL

3

Netvař se tak na mě. Vím, že si leccos vymýšlím, ale nepřestávám mluvit pravdu. Například se mi zdá, že nejstarší vzpomínku ze svého bývalého pokoje, Dějin a Zeměpisu, mám na to, jak se pokouším prostor pod postelí proměnit v dům. Nebylo to nepohodlné, a hlavně to bylo zábavné, protože jsem viděl nohy těch, kdo přicházeli a říkali, Adriàe, synu, kde jsi? nebo, Adriàe, svačina! Kam zalezl? Vím, že to bylo velice zábavné. Ano, pořád jsem se takhle nudil, protože můj domov nebyl zamýšlený pro děti a ani moje rodina na tom nebyla jinak. Matka se nepočítala a otec žil jenom pro své účty a své prodeje a já, když jsem viděl, jak hladí nějakou rytinu nebo vázu z jemného porcelánu, jsem se užíral žárlivostí. Matka…, nu, stále se mi zdálo, že je ve střehu, ostražitá, že má oči všude, a přitom byla spolčená s Lolou Děvčetem. Uvědomuji si teď, že otec jí dával najevo, že je u nás cizí. Byla v otcově bytě a on jí prokazoval laskavost, že ji tam nechal bydlet. Když otec zemřel, mohla klidně dýchat a už netěkala pohledem, i když se vyhýbala tomu, aby se na mě podívala. A změnila se. Ptám se proč. Také se ptám, proč se rodiče brali. Nevěřím, že někdy dospěli k tomu, aby se měli rádi. Doma nikdy nebyla láska. A já byl pouze příležitostným důsledkem jejich života.

Je to zvláštní. Chci Ti povědět spoustu věcí, a místo toho se rozptyluji a ztrácím čas úvahami, při nichž by Freud slintal. Možná je to proto, že všechno zavinil můj vztah s otcem. Možná proto, že zemřel mojí vinou.

Jednou, když už jsem byl větší a už jsem v otcově pracovně tajně dobyl prostor mezi zadní stranou pohovky a stěnou a změnil ho v sídlo svých indiánů a kovbojů, vešel otec doprovázený známým hlasem, který mi však tehdy připadal napůl příjemný a napůl děsivý. Poprvé jsem slyšel pana Berenguera jinde než v prodejně, a jeho hlas zněl jinak. Od té chvíle mi jeho hlas nebyl příliš příjemný ani v prodejně, ani jinde. Zůstal jsem bez hnutí, nechal šerifa Carsona na zemi, hnědák Černého Orla, normálně zcela tichý, upadl a způsobil slabounký hluk, jenž mě vyděsil, ale nepřítel ho nepostřehl a otec řekl, vám nemusím nic vysvětlovat.

„Já myslím, že ano.“

Pan Berenguer si sedl na pohovku, ta trochu popojela ke stěně a já si hrdinně představoval, že budu dřív rozmačkán než objeven. Slyšel jsem, že pan Berenguer něčím poklepává, a otec mrazivě pravil, v tomhle domě je kouření zakázáno. Načež pan Berenguer řekl, že žádá vysvětlení.

„Vy pracujete pro mě,“ prohlásil otec. A ironický tón: „Nebo se mýlím?“

„Sehnal jsem deset rytin, dosáhl jsem toho, že poškození příliš neprotestovali. Těch deset rytin jsem převezl přes troje hranice, na svůj vrub jsem je nechal přezkoumat odborníky, a teď mi říkáte, že jste je prodal a ani se se mnou neporadil. Jedna byla od Rembrandta, víte to?“

„Kupujeme a prodáváme, tak si vyděláváme na ten zkurvenej život.“

Bylo to poprvé, co jsem slyšel zkurvenej život, a líbilo se mi to. Otec to řekl se dvěma r: zkurrvenej život, myslím proto, že byl rozzlobený. Pochopil jsem, že se pan Berenguer usmívá, v té době jsem už uměl dešifrovat zámlky a byl jsem si jist, že se pan Berenguer usmívá.

„Ale, hezký den, pane Berenguere,“ matčin hlas. „Fèlixi, neviděl jsi kluka?“

„Ne.“

Vypadalo to kriticky. Copak jsem mohl uprchnout z prostoru za pohovkou, zmizet na druhém konci bytu a předstírat, že jsem nic neslyšel? Poradil jsem se o tom se šerifem Carsonem a Černým Orlem, ale nemohli mi pomoci. Muži zatím mlčeli, jistě čekali, až matka odejde z pracovny a zavře dveře.

„Na shledanou.“

„Na shledanou, paní.“ Znovu drsný hádavý tón: „Pociťuju to jako podraz. Žádám zvláštní provizi.“ Ticho. „Vyžaduju ji.“

Ta záležitost s provizí mi byla ukradená. Abych se uklidnil, překládal jsem v duchu rozhovor do francouzštiny, velmi smyšlené francouzštiny, muselo mi tedy být už sedm. Někdy jsem to dělával, abych se uklidnil. Když jsem totiž byl neklidný, nekontrolovaně jsem se hýbal, a kdybych sebou v tichu pracovny příliš vrtěl, hned by mě slyšeli. Moi, j’exige ma comission. C’est mon droit. Vous travaillez pour moi, monsieur Berenguer. Oui, bien sûr, mais j’ai de la dignité, moi!

Z hloubi bytu matka volala, Adriàe, chlapče! Lolo Děvče, nevidělas ho? Dieu sait où est mon petit Hadrien!

Dobře si to nepamatuji, ale mám dojem, že pan Berenguer odešel spíše rozzlobený a že se ho otec zbavil nějakým musíme snášet dobré i zlé, monsieur Berenguer, což jsem nedokázal přeložit. Nejvíc bych si býval přál, kdyby mi matka někdy řekla mon petit Hadrien.

Konečně jsem mohl vylézt z úkrytu. Doba, po níž otec doprovázel návštěvu ke dveřím, víc než dostačovala k tomu, abych zametl stopy. Partyzánský život, který jsem doma vedl, mě donutil, abych si osvojil obrovskou schopnost se maskovat a být téměř všudypřítomný.

„Tady!“ Matka právě vyšla na balkon, odkud jsem pozoroval auta, která počínala rozsvěcet světla, protože život v té době, jak ho pamatuji, byl věčný podvečer. „Copak jsi mě neslyšel?“

„Co?“ V jedné ruce jsem držel šerifa a hnědáka a tvářil se, že nevím, oč jde.

„Musíš si zkusit školní plášť. Jak to, že jsi mě neslyšel?“

„Plášť?“

„Paní Angeleta u něj vyměnila rukávy.“ Rozkazovací posunek: „Pojď.“

V krejčovské místnosti paní Angeleta, špendlík v ústech a profesionální výraz ve tváři, sledovala délku nových rukávů.

„Rosteš moc rychle, chlapče.“

Zatímco jsem si navlékal plášť bez rukávů, jako už tolikrát v dětství, matka se loučila s panem Berenguerem a Lola Děvče vešla do žehlírny pro čisté košile.

„A moc odíráš lokty,“ přisadila si paní Angeleta, jíž v té době už muselo být nějakých tisíc let.

Dveře od bytu se zavřely. Otcovy kroky se vzdalovaly k jeho pracovně a paní Angeleta pokývala zasněženou hlavou.

„V poslední době má hodně návštěv.“

Lola Děvče mlčela a tvářila se, že ji neslyšela. Při špendlení rukávu k plášti paní Angeleta ještě řekla:

„A někdy slyším křik.“

Lola Děvče uchopila košile a zdržela se poznámek. Paní Angeleta si ještě bodla:

„To bych ráda věděla, o čem se tak baví…“

„O zkurrveným životě,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě.

Lole Děvčeti spadly košile na zem, paní Angeleta se píchla do ruky, Černý Orel se otočil a přimhouřenýma očima prozkoumával vyprahlý obzor. Dříve než kdo jiný zpozoroval mračno prachu. Dokonce dříve než Rychlý Králík.

„Blíží se tři jezdci,“ řekl. Nikdo nic nepoznamenal. V té jakési skalní dutině je nemilosrdné letní vedro trošičku šetřilo, ale nikoho, žádnou squaw, žádné dítě nenapadlo zajímat se o návštěvníky ani jejich úmysly. Černý Orel nepostřehnutelně pokynul očima. Tři válečníci začali sestupovat ke svým koním. Zblízka je sledoval, ale nespouštěl oči z mračna prachu. Zcela nezastřeně přijížděli přímo ke skalní dutině. Jako pták, který rozptyluje predátora a nejrůznějším způsobem ho odvádí od hnízda, zamířil se svými třemi muži k západu, aby návštěvníky odlákal. Obě skupiny se setkaly u pěti dubů. Návštěvníci byli tři běloši, jeden byl velmi světlý blondýn a další dva měli tmavě snědou pleť. Ten s mohutným knírem bez držení hbitě seskočil ze sedla a usmál se.

„Jsi Černý Orel,“ prohlásil, aniž spojil ruce na těle na znamení podřízenosti.

Velký náčelník Arapahů z Jižních zemí na washitském břehu Žluté Ryby z koně nepostřehnutelně přisvědčil, aniž se mu na hlavě pohnul jediný vlas, a zeptal se, kdo že je poctil návštěvou. Načež se ten s černým knírem znovu usmál, napůl půvabně se uklonil a řekl, jsem šerif Carson z Rocklandu, dva dny jízdy od vašich zemí.

„Vím, kde jste postavili svoji osadu Rockland,“ suše odpověděl legendární náčelník. „Na póníjském území.“ A opovržlivě plivl na zem.

„Tihleti jsou mí pomocníci,“ řekl Carson, aniž se dověděl, komu patřilo to plivnutí. „Hledáme uprchlého zločince.“ Sám také odplivl a shledal to zajímavým.

„Co provedl, že se s ním jednalo jako se zločincem?“ zeptal se arapažský náčelník.

„Znáš ho? Viděl jsi ho?“

„Ptal jsem se, co provedl, aby se s ním jednalo jako se zločincem.“

„Zabil kobylu.“

„A zneuctil dvě ženy,“ dodal blondýn.

„Jo, jasně, to taky,“ připustil šerif Carson.

„A proč ho hledáte tady?“

„Je to Arapah.“

„Můj národ se rozkládá mnoho dní cesty k západu, k východu a k chladu i teplu. Proč jsi přijel právě sem?“

„Ty víš, kdo to je. Chceme, abys ho vydal spravedlnosti.“

„Mýlíš se, šerife Carsone. Tvůj vrah není Arapah.“

„Ach ne? A jak to víš?“

„Arapah by nikdy nezabil klisnu.“

Tehdy se rozsvítilo světlo a Lola Děvče mu pokynula, aby vyšel ze spíže. Matka, obličej pomalovaný válečnými barvami, se na něj ani nepodívala, plivla na zem a řekla před ním, Lolo, ať si pořádně vymyje pusu. Vodou a mýdlem. A třeba mu tam nakapej louh. Černý Orel vydržel mučení a ani jednou nezasténal. Když Lola Děvče skončila a on se otíral ručníkem, pohlédl jí do očí a řekl, Lolo Děvče, ty víš, co přesně znamená zneuctít ženu?

Když mi bylo sedm nebo osm let, myslel jsem, že rozhoduji o svém životě. Jedním velmi moudrým rozhodnutím bylo nechat mou výchovu v matčiných rukou. Ale jak vidno, nedělo se tomu tak. A dověděl jsem se to, protože tehdy večer jsem byl zvědavý, jak na moji nepozornost bude reagovat otec, a proto jsem v jídelně namontoval špionážní zařízení. Nebylo to příliš složité, protože jedna stěna mého pokoje sousedila s jídelnou. Šel jsem jakoby dříve spát, a proto když se vrátil otec, už mě nezastihl v bdělém stavu. Byl to nejlepší způsob, jak si ušetřit kázání, které by bylo plné úskalí, protože když mu na svou obhajobu řeknu, že ten zkurrvenej život jsem slyšel od něho, téma rozhovoru by přešlo od máš moc nevymáchanou pusu, hned ti ji vymyju jádrovým mýdlem, a jak, kurva, víš, že jsem řekl zkurrvenej život, lháři jeden prolhanej? No? No? Ty jsi mě snad špehoval? A já jsem žádným způsobem nesměl vyložit špionážní karty, protože tím, jak jsem se protloukal, jsem dokázal být jediným obyvatelem bytu, jenž ovládal všechny jeho kouty, všechny hovory a nevysvětlitelný pláč, jako ten týden, který Lola Děvče proplakala, a když vycházela ze svého pokoje, velmi obratně zastírala svoje jistě nesmírné trápení. Trvalo mi mnoho let, než jsem se dozvěděl, proč plakala, ale tehdy jsem se naučil, že některá trápení mohou trvat celý týden, a trochu jsem se života bál.

S uchem na dně sklenice přitisknuté ke spojovací stěně jsem se tedy zúčastnil rozhovoru rodičů. Jelikož otec dával hlasitě najevo, že je unavený, matka otázku shrnula slovy, že jsem velice úmorný, a otec nechtěl znát podrobnosti mé úmornosti a řekl, že už je rozhodnuto.

„Rozhodnuto co?“ reagoval matčin znepokojený hlas.

„Zapsal jsem ho do školy k jezuitům v Caspské ulici.“

„Ale, Fèlixi… Jestli…“

Toho dne jsem pochopil, že tam rozhoduje pouze otec. A že moje vzdělání závisí jenom na něm. V duchu jsem si poznamenal, že musím nahlédnout do Britanniky, co to jsou jezuité. Otec mlčky snášel matčin pohled, a ona se odhodlala:

„Proč k jezuitům? Ty nejsi věřící a…“

„Kvalitní výuka. Musíme být důslední, máme jenom jednoho syna a nemůžeme to posrat.“

Vida, ano, mají jenom jednoho syna. Anebo ne, ale ani o to nešlo. Jisté bylo, že to nechtěli posrat. Proto otec utrousil to o jazycích, což uznávám, že se mi líbilo.

„Co jsi říkal?“

„Deset jazyků.“

„Náš syn není zrůda.“

„Ale může se je naučit.“

„A proč deset?“

„Protože otec Levinski na Gregorianě jich znal devět. Náš syn ho musí předčit.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože mi před ostatními alumny řekl, že jsem neschopný. Neschopný, poněvadž jsem po celém ročníku s Falubou hodně zaostal v aramejštině.“

„Nedělej si legraci, mluvíme o výchově našeho syna.“

Vím, že matku velmi obtěžovalo, když se mnou otec před ní jednal jako se svým synem. Mně se však zdálo, že matka myslí na něco jiného, protože spustila, že ze mě nechce mít zrůdu, a s rozhodností, jakou jsem u ní neznal, řekla, slyšíš? Nechci, aby můj syn skončil jako pouťová zrůda, která musí překonat otce Luwowského.

„Levinského.“

„Příšeru Levinského.“

„Významného teologa a biblistu. Velikána vzdělanosti.“

„Ne, o tom si musíme v klidu promluvit.“

Tomu jsem neporozuměl. Právě tomu, co dělají. Klidně se baví o mé budoucnosti. I já jsem byl klidný, protože ten zkurrvenej život se nikdy neobjevil.

„Katalánštinu, španělštinu, francouzštinu, němčinu, italštinu, angličtinu, latinu, řečtinu, aramejštinu a ruštinu.“

„Co to je?“

„Deset jazyků, které musí znát. Ty první tři už umí.“

„Ne, francouzštinu si vymýšlí.“

„Ale neztratí se, je mu rozumět. Můj syn zmůže všechno, co si usmyslí. A na jazyky je mimořádně nadaný. Deset se jich naučí.“

„Taky si musí hrát.“

„Teď už je velký. Ovšem až přijde čas, aby dělal kariéru, bude je už muset umět.“ Pak si unaveně povzdechl: „Promluvíme si o tom jindy, ano?“

„Proboha, je mu sedm roků!“

„Taky od něho nevyžaduju, aby se teď učil aramejštinu.“ Na znamení, že se o tom nemíní dál bavit, zabubnoval prsty na stůl: „Začne němčinou.“

To se mi také líbilo, protože s Britannikou jsem si už skoro vystačil sám, a když jsem měl u sebe slovník, no problem. Naopak němčina mi byla velkou neznámou. Těšil jsem se na svět skloňování, svět jazyků, které mění koncovky slov podle jejich funkce ve větě. Neformuloval jsem to tak, ale skoro. Byl jsem velice odporný.

„Ne, Fèlixi, tenhle omyl nesmíme udělat.“

Slyšel jsem slabý zvuk suchého odplivnutí.

„Ano?“

„Co to je aramejština?“ zeptal se hlubokým hlasem šerif Carson.

„Dost dobře nevím, musíme to zjistit.“

Byl jsem totiž trochu divné dítě, to uznávám. Když teď vzpomínám, vidím se, jak jsem při slovech, co má být mou budoucností, křečovitě držel šerifa Carsona a statečného arapažského náčelníka a snažil se, abych se neprozradil, a myslím, že to nebyla chvilička, nýbrž hezky dlouhá chvíle.

„To není žádný omyl. První den školy přijde jeden učitel, kterého mám vyhlídnutého, ke klukovi na němčinu.“

„Ne.“

„Jmenuje se Romeu a je to velmi schopný chlapec.“

Trochu mě to zneklidnilo. Učitel doma? Můj dům byl můj hrad a věděl jsem, co všecko se tam děje. Nechtěl jsem žádné nepohodlné svědky. Netěšilo mě to, ba ne, nějaký Romeu, čenichající po bytě a plesající, ó, to je pěkné, vlastní knihovna v sedmi letech a podobné sračky, co říkají všichni dospělí, když k nám přijdou. V žádném případě.

„A bude studovat tři obory.“

„Co?“

„Práva a dějiny.“ Ticho. „A jeden, ten si bude moct vybrat sám. Ale hlavně práva, ta jsou nejužitečnější pro manévrování v tomhle světě plném krys.“

Tik, tik, tik, tik, tik, tik. Noha se mi sama od sebe začala hýbat tik, tik, tik, tik, tik. Nenáviděl jsem práva. Nevíte, jak jsem je nenáviděl. Ani jsem dost dobře nevěděl, co to je, ale stejně jsem je nenáviděl k smrti.

„Je n’en doute pas,“ disait ma mère. „Mais est-ce qu’il est un bon pédagogue, le tel Homeu?“

„Bien sûr, j’ai reçu des informations confidentielles qui montrent qu’il est un individu parfaitement capable en langue allemagne. Allemande? Tedesque? Et en la pédagogie de cette langue. Je crois que…“

Začal jsem se uklidňovat. Noha mi přestala nekontrolovaně kmitat, a slyšel jsem, že matka vstala a řekla, co housle? Bude je muset nechat?

„Ne. Ale budou až druhořadé.“

„S tím nesouhlasím.“

„Dobrou noc, miláčku,“ utrousil otec, otevřel noviny a začal v nich listovat, protože to v tu dobu vždycky dělával.

Takže jsem měnil školu. Pěkná otrava. A ten strach. Ještě štěstí, že mě budou doprovázet šerif Carson a Černý Orel. Housle až druhořadé? A proč ta aramejština až tak pozdě? Toho večera jsem dlouho nemohl usnout.

Jsem si jist, že to pletu. Nevím, zda mi bylo sedm nebo osm anebo devět roků. Měl jsem však nadání na jazyky a rodiče na mě dohlíželi a nechtěli mi povolit. Francouzštinu jsem začal, protože jsem byl jedno léto v Perpignanu u tety Aurory a tam při sebemenším nátlaku přecházeli z hrdelní katalánštiny do francouzštiny, a proto když mluvím francouzsky, mám přízvuk z Midi, který jsem pochytil a s jistou hrdostí podržel celý život. Nevím, kolik mi bylo roků. Němčina přišla potom, angličtina, to dost dobře nevím. Později, zdá se mi. Ne že bych se je chtěl učit. Učily se totiž ony mě.

Když na to teď myslím, abych Ti o tom mohl povídat, vidím svoje dětství jako dlouhé, velice nudné nedělní odpoledne, kdy jsem se bezmyšlenkovitě potuloval, snažil se nepozorovaně proklouznout do pracovny, myslel, že by bylo zábavnější, kdybych měl nějakého sourozence, uvažoval, že při čtení přichází okamžik, kdy je nudné, protože jsem měl Enid Blytonovou po krk, a pomýšlel na to, že zítra je škola, a to bylo ještě horší. Ne proto, že bych se školy, učitelů a rodičů bál, nýbrž kvůli ostatním dětem. Ve škole jsem se jich bál, protože se na mě dívaly jako na exota.

„Lolo Děvče.“

„Copak?“

„Co můžu dělat?“

Lola Děvče si přestala otírat ruce nebo malovat rty a podívala se na mě.

„Můžu jít s tebou?“ zeptal se s nadějným pohledem Adrià.

„Ne, člověče, to ne, to by ses nudil!“

„Ale já se právě tady nudím.“

„Pusť si rádio.“

„To je otrava.“

To si už Lola Děvče brala kabát a odcházela z pokoje, který vždy voněl Lolou Děvčetem, a tiše, aby to nikdo neslyšel, řekla, popros maminku, ať tě vezme do kina. A nahlas, mějte se hezky, na shledanou, otevřela dveře od bytu, mrkla na mě a odcházela. Ona, to ano, se v neděli odpoledne dovedla bavit, jak, kdo ví, avšak já jsem byl odsouzen k tomu, abych se toulal po bytě jako bludná duše.

„Matko.“

„Copak.“

„Ne, nic.“

Matka zvedla oči od časopisu, dosrkla zbývající doušek kávy a napůl na mě pohlédla: „Pověz, synu.“

Bál jsem se poprosit ji, aby se mnou šla do kina. Velice jsem se bál, a dosud nevím proč. Rodiče byli velmi vážní.

„Nudím se.“

„Čti si. Jestli chceš, zopakujeme si francouzštinu.“

„Pojeďme na Tibidabo.“

„Člověče, kdybys to byl řekl ráno.“

Nikdy jsme nejeli na Tibidabo, žádné nedělní ráno ani odpoledne. Musel jsem tam jet jen ve své představivosti pokaždé, když mi kamarádi vypravovali, jaké to je na Tibidabu, že je tam plno atrakcí, záhadných automatů, rozhleden a elektrických aut…, přesně jsem nevěděl čeho. Jenže to bylo místo, kam rodiče vodí děti. Rodiče mě nevodili ani do zoo nebo na procházku po přístavní hrázi. Byli to náramní suchaři. Nebo mě neměli rádi. Zdá se mi. V duchu se dosud ptám, proč mě tedy měli.

„Já teda chci na Tibidabo!“

„Co je to za křik?“ postěžoval si otec z pracovny. „Jen abych tě nemusel potrestat!“

„Nechci opakovat francouzštinu!“

„Řekl jsem, jen abych tě nemusel potrestat!“

Černý Orel usoudil, že to je všechno velmi nespravedlivé, a sdělil to šerifovi i mně. Abych se úplně neunudil, a aby mě hlavně nepotrestali, jal jsem se cvičit na houslích arpeggia, která mají tu výhodu, že jsou těžká, a proto je obtížné, aby navíc zněla dobře. Housle mi zněly velmi špatně, dokud jsem nepoznal Bernata. Uprostřed cvičení jsem toho nechal.

„Otče, mohl bych hrát na storionkách?“

Otec zvedl hlavu. Jako obvykle si osvětlovací lupou prohlížel nějaký velmi podivný papír.

„Ne,“ řekl a ukázal na to, co leželo na stole: „Podívej, jak je hezký.“

Byl to nějaký prastarý rukopis s krátkým textem psaným abecedou, kterou jsem neznal.

„Co to je?“

„Zlomek Evangelia svatého Marka.“

„Ale co to je za jazyk?“

„Aramejština.“

Slyšíš to, Černý Orle? Aramejština! Aramejština je moc starý jazyk. Z papyrů a pergamenů.

„Můžu se ji naučit?“

„Až na to bude vhodná chvíle,“ řekl spokojeně. Bylo to na otci hned znát, protože tím, že mi většinou všechno dobře vycházelo, měl potřebu se chlubit chytrým synem. Chtěl jsem využít toho, že je spokojený, a zeptal jsem se:

„Můžu si zahrát na storionkách?“

Fèlix Ardèvol na něj mlčky pohlédl. Odsunul stojací lupu. Adrià si dupl:

„Jenom jednou. No tak, otče…“

Když se otec rozzlobí, jde z jeho pohledu strach. Adrià ho vydržel jen několik vteřin, pak musel sklopit oči.

„Nevíš, co znamená ne? Nět, nein, no, ez, non, ei, nem. Říká ti to něco?“

„Ei a nem?“

„Finština a maďarština.“

Při odchodu z pracovny se Adrià otočil a pronesl strašlivou hrozbu:

„Tak se nebudu učit aramejštinu.“

„Budeš dělat, co já řeknu,“ ujistil ho otec chladně a klidně, vědom si toho, že se vždy dělá, co on řekne. A vrátil se ke svému rukopisu, ke své aramejštině a své lupě.

Toho dne se Adrià rozhodl, že povede dvojí život. Měl už tajné skrýše, ale vytkl si, že svět své podzemní činnosti rozšíří. Předsevzal si velký cíl: přijít na číselnou kombinaci trezoru, a až otec nebude doma, cvičit na storionkách. Nikdo si toho nevšimne. S dostatečným předstihem je vrátí v pouzdře do trezoru, a tak zahladí stopy po zločinu. Aby nikdo nic nepoznal, šel cvičit arpeggia, a nic o tom neřekl ani šerifovi, ani arapažskému náčelníkovi, kteří na nočním stolku trávili siestu.

4

Vždy jsem na otce vzpomínal jako na starého člověka. Naopak matka byla matka. Škoda že mě nemilovala. Vše, co o ní Adrià věděl, bylo to, že ji dědeček Adrià vychoval, jak to dělávají muži, když velmi mladí ovdoví s dítětem v náručí a rozhlížejí se, kdo jim nabídne nějakou instruktážní příručku, aby to robě zahrnuli do svého života. Babička Vicenta zemřela velmi mladá, když bylo matce šest roků. Pokud ona si ji pamatovala jen matně, já na ni mám pouhou památku, a to jediné dvě fotky, které jí pořídili, tu ze svatby v ateliéru v ulici Caria, jsou na ní oba velmi mladí a přitažliví, ale až příliš oblečení způsobem jde se k fotografovi, a druhou, na níž je babička s matkou v náručí a má ztuhlý úsměv, jako by věděla, že ji neuvidí jít k prvnímu přijímání, a ptala se, proč zrovna já musím umřít tak mladá a být jenom sépiovou fotkou pro vnuka, který je, jak vidno, zázračné dítě, ale já ho nikdy nepoznám. Matka vyrůstala sama. Nikdo ji nikdy nevzal na Tibidabo, a proto ji možná ani nenapadlo, že já bych chtěl vědět, co jsou ty zatracené oživlé automaty, do nichž se prý strčí mince a ony se kouzelně hýbou a vypadají jako lidi.

Matka vyrůstala sama. Ve dvacátých letech, kdy se zabíjelo v ulicích, byla Barcelona sépiová a diktatura Primo de Rivery nahořko barvila oči Barceloňanů. Takže když dědeček Adrià pochopil, že dcera roste a je jí třeba vysvětlit věci, které neznal, neboť byly vzdálené paleografii, přivedl domů dceru Loly, s níž se babička Vicenta důvěrně znala a ta se od osmi ráno do osmi večer starala o domácnost, jako by paní domu ani neumřela. Lolina dcera byla o dva a půl roku starší než matka a také se jmenovala Lola. Matce Lole říkali Velká Lola. Ta ubohá žena se nedožila vyhlášení republiky. Na úmrtní posteli předala dceři osvědčení. Řekla jí, opatruj Carmu, jako by to byl tvůj život. A Lola Děvče se od matky nikdy neodloučila, dokud od nás neodešla. Loly se u nás objevují a mizí, vždycky když někdo umře.

Nadějí z republiky a útěku krále, vyhlášením Katalánské republiky a přetahováním se s ústřední vládou přešla Barcelona ze sépiové do šedé. Lidé chodili po ulici, ruce v kapsách, když bylo chladno, ale zdravili se, nabízeli si cigaretu a usmívali se, bylo-li třeba, protože to byly naděje. Nevěděli dost dobře čeho, ale byly to naděje. Fèlix Ardèvol, netečný k sépiové nebo šedé, odjížděl a přijížděl, cestoval se svým drahocenným zbožím a měl jediný cíl: zvětšit své bohatství předmětů, to, co bylo smyslem jeho dychtivosti, ani ne sběratelské jako sběračské. Na sépiovém nebo šedém okolí mu nezáleželo. Měl oči jenom pro to, co mu pomáhalo při hromadění. Proto se upjal na doktora Adriàa Boscha, vynikajícího paleografa z Barcelonské univerzity, o němž šla pověst, že to je učenec, který bez zaváhání dokáže rozpoznat přesné stáří věcí. Byl to vztah přínosný pro oba a Fèlix Ardèvol se stal pravidelným návštěvníkem pracovny doktora Boscha na univerzitě do té míry, až se na něj někteří asistenti začali mračit. Fèlix Ardèvol se raději než na univerzitě setkával s doktorem Boschem u něho doma. Nic za tím nebylo, jenom ho obtěžovalo procházet tou budovou. Mohl tam potkat některého bývalého spolužáka z Gregoriany, navíc tam působili dva profesoři filozofie, dva kanovníci, kteří s ním byli ve stejné době v semináři ve Viku a mohli by se divit, jak často navštěvuje vynikajícího paleografa, a dobromyslně by se ho mohli ptát, čemu se věnuješ, Ardèvole? Nebo, viď, že jsi to všecko nedal kvůli jedné ženě? Viď, že jsi zahodil skvělou budoucnost v sanskrtu a teologii, všecko zahodil kvůli jedné sukni? Viď? Vždyť se o tom mluvilo! Kdybys věděl, kolik se toho napovídalo, Ardèvole! Co se s ní stalo, s tou tvou slavnou Taliánečkou?

Když Fèlix Ardèvol řekl doktoru Boschovi, chci s tebou mluvit o tvé dceři, ona si už šest let všímala pana Fèlixe Ardèvola, pokaždé když ho dědeček Adrià přijímal doma, neboť bývala pověřována tím, aby šla otevřít. Krátce před vypuknutím občanské války, kdy jí bylo sedmnáct roků, si začínala uvědomovat, že se jí líbí, jakým způsobem pan Ardèvol smeká klobouk, aby ji pozdravil. A vždy jí říkal, jak se máš, fešando. To se jí velmi líbilo. Jak se máš, fešando. Do té míry, že ji to donutilo, aby se podívala, jakou barvu mají oči pana Ardèvola. Sytě hnědou. A anglická levandulová voda vydávala vůni k zamilování.

Jenže přišlo protivenství: tři válečné roky. Barcelona nebyla ani sépiová, ani šedivá, měla barvu ohně, strachu, hladu, bombardování a smrti. Fèlix Ardèvol se vzdaloval na celé týdny, v tichosti cestoval a otevřená univerzita odolávala hrozbě, jež se vznášela nad posluchárnami. A když se vrátil klid, těžký klid, většina profesorů, kteří neuprchli do exilu, byla Frankem vyloučena, univerzita začala mluvit španělsky a skvět se nezakomplexovanou nevědomostí. Zůstávaly však ostrůvky, jako paleografické oddělení, považované vítězi za bezvýznamné. Pan Fèlix Ardèvol znovu chodil na návštěvu, a měl nyní v rukou více předmětů. Společně roztřiďovali, datovali a potvrzovali jejich pravost. Fèlix prodával zboží po celém světě, a zisk z toho měli oba, pochválena budiž platba v časech tolikeré nouze. A profesoři přeživší frankistické čistky dál nevlídně pozorovali toho obchodníka, který se pohyboval po oddělení, jako by tam sám učil. Po oddělení i doma u doktora Boscha.

Za války ho Carme Boschová téměř neviděla. Po jejím skončení však pan Ardèvol znovu navštěvoval jejího otce a oba se zavírali v pracovně. Ona se dál zaobírala svými věcmi a říkala, Lolo Děvče, teď se mi nechce jít koupit ty sandály. A Lola Děvče věděla, že to je proto, že je u nich pan Ardèvol a mluví s pánem o starých papírech, proto potlačila úsměv a řekla, jak chceš, Carme. Tehdy ji otec, aniž se s ní téměř poradil, zapsal do nedávno znovuotevřené Školy pro knihovnice a ty tři roky, které tam strávila, fakticky vedle domu v ulici dels Àngels, kde bydleli, byly nejšťastnějšími léty jejího života. Poznala tam spolužačky, s nimiž si přísahaly, že se nepřestanou vídat, ani když je život změní, vdají se a tak dále, a které už nikdy nespatřila, dokonce ani Pepitu Masrierovou. Začala pracovat v univerzitní knihovně. Převážela vozíky knih, nepříliš šťastně se snažila tvářit se nepřístupně jako paní Canyameresová, dvakrát či třikrát se srazila s panem Ardèvolem, který náhodou do té knihovny chodíval častěji a říkal jí, jak se máš, fešando, a stýskalo se jí po některých spolužačkách, především po Pepitě Masrierové.

„Sytě hnědá není žádná barva.“

Lola Děvče se ironicky dívala na Carmu a čekala na odpověď.

„Nu. Hezká hnědá. Jako třeba tmavý med, eukalyptový.“

„Je starý jako tvůj otec.“

„Kdepak! Je o sedm a půl roku mladší.“

„Tak to už nic neříkám.“

Také pan Ardèvol bez ohledu na čistky nahlížel na nové i staré profesory nedůvěřivě. Už se nebudou plést do jeho lásek, protože o nich možná nevědí, ale určitě by mu řekli, pohybuješ se po tenkém ledě, příteli. Fèlix Ardèvol se chtěl vyhnout tomu, aby musel něco příliš vysvětlovat někomu, kdo se na tebe dívá se zdvořilou ironií a svým mlčením dává najevo, že se o žádné vysvětlení neprosil. Až jednou řekl, dost, nejsem dělaný na to, abych se v životě trápil. Zašel do Laietanské a řekl, profesor Montells z paleografie.

„Kdo, říkáte?“

„Profesor Montells z paleografie.“

„Montells Spaleografie,“ napsal pomalu komisař. „A křestním?“

„Eloi. A druhé příjmení…“

„Eloi Montells Spaleografie, už to mám celé.“

Kancelář komisaře Plasencii byla špinavě olivově zelená. Stála v ní rozviklaná registratura a na oprýskané stěně visely portréty Franka a Josého Antonia. Špinavým oknem byl vidět provoz na Laietanské. Pan Fèlix Ardèvol však šel přímo k věci. Napsal celé jméno doktora Eloie Montellse, který, jak se ukázalo, se druhým příjmením jmenoval Ciurana a působil na katedře paleografie, kdysi také studoval na Gregorianě, a díval se na něj velice zle, pokaždé když navštěvoval doktora Boscha kvůli svým záležitostem, do nichž v žádném případě nemohl strkat nos.

„A jak byste ho označil?“

„Katalanista. Komunista.“

Komisař hvízdl a řekl, vida, vida, vida… Jak nám mohl uniknout?

Pan Ardèvol neodpověděl, protože to byla řečnická otázka a nebylo moudré odpovídat, že jim unikl pro naprostou policejní neschopnost.

„Je to už druhý profesor, kterého nám udáváte. To je divné,“ ťukal muž tužkou o stůl, jako by chtěl odeslat Morseovu zprávu. „Protože vy nejste profesor, viďte? Proč to děláte?“

Aby vyklidil pole. Abych se mohl pohybovat bez vtíravých pohledů.

„Z vlastenectví. Viva Franco.“

Bylo jich víc. Byli tři nebo čtyři. A všichni byli katalanisté a komunisté. Marně se dovolávali své bezpodmínečné oddanosti režimu a volali, já a komunista? Před komisařem jim nebylo k ničemu hlasité ať žije Franco, protože musela bez oddechu fungovat věznice Modelo, kam se dostávaly deklasované živly, které nechtěly vzít na vědomí šlechetné nabídky generalissima a zatvrzele setrvávaly v omylu. Vhodně zvolená oznámení pročistila okolí doktora Boscha, který si nic z toho neuvědomoval a poskytoval informace tomu čipernému člověku, který ho, jak vidno, velmi obdivoval.

Krátce po zatčení profesorů se Fèlix Ardèvol pro jistotu neukazoval v pracovně na univerzitě, nýbrž doma u doktora Boscha, což nadchlo Carmu Boschovou.

„Jak se máš, fešando?“

Dívka, každým dnem krásnější, odpovídala úsměvem a klopila oči, vždy stejně, takže se změnily v jednu z nejvzrušivějších záhad, a Fèlix Ardèvol ji musel urychleně vyřešit. Téměř stejně vzrušující jako bezprizorný Goethův vlastnoruční rukopis.

„Dnes ti nesu víc a lépe placené práce,“ řekl, když vešel do pracovny doktora Boscha. A děda Adrià přikročil ke znaleckému posouzení, potvrzení pravosti, převzetí honoráře, a nikdy se neptal, ale, Fèlixi, poslyš, odkud to, do háje, všecko taháš? A jak to děláš, abys… Co?

Zatímco sledoval, jak příchozí vytahuje papíry, děda Adrià si vyčistil cvikr. Představení začínalo, teprve když měli rukopis na stole.

„Gotická kancléřská kurziva,“ prohlásil doktor Bosch, nasadil si brýle a dychtivě hleděl na rukopis ležící na stole. Uchopil ho a ze všech stran si ho pečlivě prohlížel.

„Je neúplný,“ přerušil dlouhotrvající ticho.

„Pochází ze čtrnáctého století?“

„Ano, vidím, že děláš v učení pokroky.“

V té době už si Fèlix Ardèvol vybudoval síť hledačů kdejakého papíru, papyru, volného pergamenu nebo jejich svazků povalujících se na běžně neuspořádaných a zaprášených regálech archivů, knihoven, kulturních institucí, radnic a far na mnoha místech Evropy. Mladý pan Berenguer, pravý příkladný šmejdil, trávil den návštěvami těch míst a prvním hodnocením, které předával neduživými dobovými telefony. Záleželo na rozhodnutí a on ten poklad, pokud ho nemohl zpronevěřit, špatně proplácel jejich majitelům a poté předával Ardèvolovi, který ho spolu s doktorem Boschem znalecky posoudil. Všichni na tom vydělali, i památka sama. Lepší však bylo držet všechny stranou. Všechny. Za desetileté období našel mnoho bezcenností, velice mnoho. Čas od času mu však padla do ruky nějaká perla, jako výtisk L’après-midi d’un faune z vydání v roce 1876, s Manetovými ilustracemi a vlastnoručními poznámkami samého Mallarméa, jistě to poslední, co napsal a co spalo na půdě ubohé městské knihovny ve Valvins. Nebo tři úplné a dobře zachovalé pergameny z korpusu kancléřského úřadu Jana II., zázračně zachráněné z dědického souboru na aukci v Göteborgu. Každý rok se objevily tři nebo čtyři perly. A pro perly Ardèvol pracoval dnem i nocí. V samotě rozlehlého bytu, jejž si najal v Nové Barceloně, dostával pozvolna podobu nápad, že si otevře starožitnictví, kde skončí vše, co nebude opravdová perla. Toto rozhodnutí ho donutilo k dalšímu: přejímat dědické soubory a další věci, nejen rukopisy. Vázy, bonga, chippendaleovský nábytek, stojany na deštníky, zbraně…, cokoli vytvořené před mnoha lety a nesloužící téměř k ničemu. Tak k němu domů vstoupil první hudební nástroj.

Roky uběhly. Pan Ardèvol, můj otec, navštěvoval profesora Boscha, mého dědu, kterého jsem jako velmi malý ještě stačil poznat. Carmě, mé matce, bylo dvaadvacet roků, a jednou řekl pan Fèlix Ardèvol kolegovi, chci s tebou mluvit o tvé dceři.

„Co je s ní?“ trochu se zděsil doktor Bosch, sňal cvikr a pohlédl na přítele.

„Chci se s ní oženit. Jestli proti tomu nic nemáš.“

Doktor Bosch, vyvedený z míry, vstal a za rozmachování se cvikrem vyšel do tmavé předsíně. Ardèvol, několik kroků za ním, ho pozorně sledoval. Po několika minutách nervózního přecházení se doktor otočil a pohlédl na Ardèvola, aniž si povšiml, že má sytě hnědé oči.

„Kolik je ti roků?“

„Čtyřiačtyřicet.“

„A Carme může mít osmnáct, nanejvýš devatenáct.“

„Dvacet dva a půl. Tvé dceři je dvacet dva a půl.“

„Určitě?“

Ticho. Doktor Bosch si nasadil cvikr, jako by se chystal prozkoumat dceřin věk. Podíval se na Ardèvola, otevřel ústa, sňal cvikr a s rozostřeným pohledem řekl pln obdivu, jako by se nacházel před ptolemajským papyrem, tak Carmě už bylo dvaadvacet…

„Už před několika měsíci.“

Vtom se otevřely dveře od bytu a vešla Carme, doprovázená Lolou Děvčetem. Pohlédla na oba mlčící muže postávající v předsíni. Lola Děvče zmizela s košem, a zatímco si Carme svlékala kabát, znovu se na ně podívala.

„Děje se něco?“ zeptala se.

5

Přes svoji mrzutou povahu mě otec velmi dlouho uchvacoval a já jsem se snažil, aby byl se mnou spokojený. Hlavně jsem si přál, aby mě obdivoval. Vznětlivý, ano, náladový, také. A vůbec mě nemiloval. Ale já jsem ho obdivoval. Proto je pro mě jistě velice obtížné o něm mluvit. Abych ho neospravedlňoval. Abych ho nezatracoval.

Ojediněle, ne-li jen jedinkrát, mi otec dal za pravdu. Řekl mi, výborně, zdá se mi, že máš pravdu. Pamatuji si to, jako bych uchovával krabičku s pokladem. Protože většinou jsme to byli my ostatní, kteří se ve všem mýlí. Chápu, že matka pozorovala život s odstupem. Jenže já jsem byl malý a vždycky jsem chtěl být uprostřed šlamastyky. A když mi otec dával nemožné cíle, zpočátku mi to vyhovovalo. I když ty hlavní se nesplnily. Nevystudoval jsem práva, pouze jeden předmět, zato však jsem strávil život studiem. Nenasbíral jsem deset nebo dvanáct jazyků za účelem, abych překonal hodnocení otce Levinského z Gregoriany. Naučil jsem se je bez velkých překážek a protože mě to těšilo. Ačkoli nemám s otcem vyrovnané účty, nesnažil jsem se, aby na mě byl pyšný, ať je kde je, protože není nikde, jelikož jsem zdědil jeho nedostatek víry v život věčný. Matčiny úmysly, vždy druhořadé, se také nenaplnily. Nu, to není přesné. Teprve později jsem se dozvěděl, že matka měla se mnou určité plány, které ale před otcem tajila.

Neboli byl jsem jedináček sledovaný rodiči dychtivými blýsknout se inteligentním dítětem. Moje dětství lze shrnout takto: vysoká laťka. Vysoká laťka ve všem, dokonce i v tom, že se jí se zavřenými ústy, lokty se neopírají o stůl a neskáče se dospělým do řeči, kromě případů, kdy jsem pátral, proč některé dny už nemůžu dál, a ani Carson, ani Černý Orel mě nedokázali uklidnit. Proto jsem rád využíval příležitosti, kdy Lola Děvče měla něco do činění v Gotické čtvrti, abych ji doprovodil a s očima navrch hlavy na ni čekal u krámu.

Jak jsem rostl, prodejna mě víc přitahovala, protože v ní na mě padal jakýsi strašidelný neklid. Doma jsme zjednodušeně říkali krám, ačkoli spíše než prodejna to byl svět sám pro sebe, kde se dalo zapomenout na život za jejími stěnami. Dveře do prodejny vedly z ulice de la Palla naproti čemusi, co vypadalo jako rozpadající se průčelí nějakého kostela, opomíjeného jak biskupstvím, tak radnicí. Když jsi je otevřel, zacinkal zvonek, dosud ho slyším, a upozornil Cecílii nebo pana Berenguera. Ostatní za dveřmi byla pastva pro oči a pro čich. Pro hmat ne, protože Adrià měl přísně zakázáno čehokoli se dotýkat, ty, jako bys měl věčně oči v prstech, nepřej si, jestli na něco sáhneš. A na něco znamená na nic z toho, rozumíš mi, chlapče, Adriàe? Jelikož něco bylo nic, proplétal se úzkými uličkami, ruce v kapsách, a prohlížel si polychromovaného anděla prolezlého červotočem vedle zlatého umyvadla Marie Antoinetty. A gongu z dynastie Ming, který stál celé jmění a na nějž by si Adrià, než umře, chtěl zazvonit.

„K čemu to je?“

Pan Berenguer se podíval na japonskou dýku, pak se zadíval na mě a usmál se.

„To je ženská dýka kaiken.“

Adrià se zarazil a otevřel ústa. Pan Berenguer pohlédl k místu, kde Cecília leštila bronzové poháry, naklonil se k chlapci, až ten ucítil jeho pochybný dech, a řekl tiše:

„Dýka, kterou používají ženy japonských samurajů k sebevraždě.“ Podíval se, jak bude chlapec reagovat. Jelikož se nijak neprojevoval, vysvětlování úsečně ukončil: „Období Edo, sedmnácté století.“

Jistěže to na Adriàa zapůsobilo. Ovšem v osmi letech, kolik mi tehdy asi bylo, jsem už dokázal potlačit pocity, jak to dělávala matka, když se otec zavřel v pracovně a lupou se díval na své rukopisy, a doma nikdo nesměl křičet, protože otec v pracovně čte a kdoví v kolik hodin z ní vyjde večeřet.

„Ne. Dokud neprojeví známky života, nedávej zeleninu na plotnu.“

A Lola Děvče odcházela do kuchyně a brumlala, já bych teda tohohle chytráka srovnala, celá domácnost závislá na jeho lupě. Jelikož jsem stál vedle toho chytráka, slyšel jsem, jak čte:

A un vassalh aragones. / Be sabetz lo vassalh qui es, / El a nom. N’Amfos de Barbastre. / Ar aujatz, senher, cal desastre / Li avenc per sa gilozia.

„Co to je?“

„Pokárání žárlivců. Krátký román.“

„To je stará katalánština?“

„Ne. Okcitánština.“

„Jsou si podobné.“

„Hodně.“

„Co znamená žárlivec?“

„Napsal ho Ramon Vidal de Besalú. Třinácté století.“

„Safryš, to je pěkně staré. Co znamená žárlivec?“

„List 132 provensálského zpěvníku z Karlsruhe. Další je v pařížské Národní knihovně. Tenhle je můj. Je tvůj.“

Adrià to pochopil jako pozvání a natáhl ruku. Otec mě přes ni praštil a hodně to bolelo. Ani se neobtěžoval říct, pozor na prsty. Znovu to zkoumal pod lupou a říkal, čím to, že mi život tyhle dny přináší tolik radosti.

Japonská dýka pro ženskou sebevraždu, shrnul Adrià. Pokračoval v okružní cestě až ke keramickým dózám. Rytiny a rukopisy nechal až na konec, protože je měl v přílišné úctě.

„Schválně, kdy nám přijdeš pomoct? Máme spoustu práce.“

Adrià se rozhlédl po prázdné prodejně a způsobně se na Cecílii usmál:

„Až mi to otec dovolí.“

Chystala se něco říct, ale rozmyslela si to a na několik okamžiků zapomněla zavřít rty. Poté se jí zaleskly oči a řekla, pojď, no, dej mi pusinku.

A já jsem ji musel políbit, protože tam nešlo tropit nějaký výstup. Minulý rok jsem do ní byl hluboce zamilovaný, jenže teď se mi to pusinkování začínalo příčit. Ačkoli jsem byl velmi mladičký, vstupoval jsem slavně do období pronikavého odporu k polibkům, jako by mi bylo dvanáct nebo třináct. V podružných věcech jsem vždycky byl zázračné dítě. Od osmi nebo devíti roků, kolik mi tehdy asi bylo, mi ta protipusinkovací horečka vydržela až…, nu, Ty víš dokdy. Nebo to možná dosud nevíš. Ostatně co znamenalo to „uspořádala jsem si život po svém“, jak jsi to řekla prodavači encyklopedií?

Adrià a Cecília chvilku pozorovali, jak lidé procházejí po ulici a ani se nepodívají do výlohy.

„Pořád je co dělat,“ řekla Cecília, která uhádla, co si myslím. „Zítra vyklízíme byt s knihovnou, to bude kolotoč.“

Vrátila se ke svému bronzu. Adriàa uhodil do nosu pach Netolu, proto raději poodešel stranou. Proč musí japonské ženy páchat sebevraždu? napadlo ho.

Teď vidím, že jsem se jen málokdy chodil do prodejny přehrabovat. Přehrabovat je ale silné slovo. Hlavně mi to bylo líto, když jsem přišel do kouta s hudebními nástroji. Jednou, to už jsem byl větší, jsem zkusil jedny housle, ale když jsem se koutkem oka podíval dozadu, srazil jsem se s němým pohledem pana Berenguera a přísahám, že jsem dostal strach. Nikdy jsem se o to už nepokoušel. Pamatuji si v průběhu doby kromě lesních rohů, tub a trubek více než desítku houslí, šest violoncell, dvě violy a tři spinety a kromě nich gong z dynastie Ming, jeden etiopský kotel a cosi jako obrovského strnulého hada, to nevydávalo žádný zvuk a později jsem se dozvěděl, že to je serpent. Někdy houslisté z Licea jednali – většinou neúspěšně – o koupi některého nástroje. Otec nestál o zákazníky hudebníky, kteří mají stále hluboko do kapsy. Já chci sběratele, co touží po nějakém předmětu, a když ho nemůžou koupit, tak ho ukradnou. To jsou moji zákazníci.

„Proč?“

„Protože zaplatí cenu, jakou jim řeknu, a odcházejí spokojení. A dřív nebo později se vracejí s vyplazeným jazykem, že to už nechtějí.“

Otec je měl všechny přečtené.

„Hudebník chce nástroj, aby na něj hrál. Když ho má, hraje. Sběratel nemá proč hrát. Může mít deset nástrojů, a jenom po nich přejíždí rukou. Nebo očima. A je šťastný. Sběratel na nástroj nehraje, jenom se ho dotýká.“

Otec byl velmi inteligentní.

„Hudebník sběratel? Samá hlušina, žádného takového neznám.“

Tehdy mu Adrià důvěrně sdělil, že Herr Romeu je nudný jako nedělní odpoledne, a on se na mě podíval těma probodávajícíma očima, které ve mně ještě v šedesáti budí obavy.

„Jak jsi to řekl?“

„Že Herr Romeu…“

„Ne, nudný jako co?

„Nevím.“

„Jistěže to víš.“

„Jako nedělní odpoledne.“

„Výborně.“

Otec měl vždycky pravdu. Jeho mlčení vypadalo, jako by si moje slova schovával do kapsy, do své sbírky. Jakmile je dobře uložil, vrátil se k hovoru.

„Proč je nudný?“

„Celý boží den mě nutí, abych se učil skloňování a koncovky, které už znám zpaměti, a musím říkat, tento kravský sýr je velmi dobrý, kde jsi ho koupil? Anebo já bydlím v Hannoveru a jmenuji se Kurt. A ty, kde bydlíš? Líbí se ti Berlín?“

„A co bys chtěl říkat?“

„Nevím. Chci číst nějaký zábavný příběh. Chci číst Karla Maye v němčině.“

„Výborně. Zdá se mi, že máš pravdu.“

Opakuji: výborně, zdá se mi, že máš pravdu. A upřesňuji: bylo to jedinkrát v životě, kdy mi dal za pravdu. Kdybych byl fetišista, zarámoval bych si tu větu a den a hodinu, kdy se to událo. A udělal si z toho černobílou fotku.

Nazítří jsem neměl hodinu, protože Herr Romeu byl propuštěn. Adrià si připadal velmi důležitý, jako by osud lidí spočíval v jeho rukou. Bylo to slavné úterý. Tehdy mi způsobilo radost, že otec dovede všechny usměrnit. Mohlo mi být nějakých devět nebo deset roků, ale měl jsem velmi vytříbený smysl pro důstojnost. Nebo spíše smysl pro směšnost. Zvláště teď, kdy se Adrià Ardèvol ohlížel zpátky, uvědomoval si, že ani jako malý nebyl malé dítě. Posbíral všechny možné předčasné zralosti, jako ostatní chytají nachlazení a infekce. Dokonce se až lituji. A to jsem neznal podrobnosti, které teď mohu znovu poskládat, jako když otec, poté co velmi nejistě otevřel prodejnu, kde se Cecília cvičila v česání, aby byla co nejhezčí, dostal návštěvu jednoho zákazníka, jenž s ním mluvil o nějaké záležitosti, uvedl ho do pracovny a neznámý mu řekl, pane Ardèvole, já jsem nepřišel nic koupit, a otec se mu podíval do očí a přešel do střehu.

„A můžu vědět, proč jste přišel?“

„Abych vám řekl, že vám jde o život.“

„Ach ano?“ Otcův úsměv. Trochu otrávený úsměv.

„Ano.“

„A můžu vědět proč?“

„Například můžete vědět, že doktor Montells vyšel z vězení.“

„Nevím, o kom to mluvíte.“

„A všecko nám pověděl.“

„Kdo je to nám?“

„Řekněme, že jsme na vás velmi naštvaní, protože jste ho udal jako katalanistu a komunistu.“

„Já?“

„Vy.“

„Nejsem žádný mluvka. Přejete si ještě něco?“ uzavřel úsečně otec a vstal.

Návštěvník se nezvedl ze židle. Sedl si ještě pohodlněji a nad očekávání zručně si ukroutil cigaretu. A zapálil si ji.

„Tady nikdo nekouří.“

„Já ano,“ prohlásil a namířil ruku s cigaretou. „A víme, že jste udal další tři lidi. Všichni vás z domova nebo z vězení pozdravují. Od teď si dávejte na nárožích pozor: jsou nebezpečná.“

Uhasil cigaretu o dřevěný stůl, jako by to byl obrovitý popelník, vyfoukl kouř panu Ardèvolovi do obličeje, vstal a vyšel z pracovny. Fèlix Ardèvol sledoval, jak se část stolu škvaří, ale neudělal nic, aby tomu zabránil. Jako by to bylo jeho pokání.

Večer doma, snad aby ze sebe setřásl špatné pocity, mě otec uvedl do pracovny, aby mě vyznamenal. Zejména proto, že jsem jako první kladl požadavky na učitele, neboť to musí dělat můj syn, a ukázal mi složený pergamen popsaný po obou stranách. Byla to, jak se ukázalo, zakládací listina kláštera Sant Pere na Burgalu, a řekl mi, podívej, synu (byl bych si přál, když jsme v té chvíli navázali pevné spojenectví, aby za tím podívej, synu, dodal, „v nějž vkládám své naděje“), ta listina byla sepsána před více než tisíciletím a teď ji máme v rukou… Notak, notak, jen klid, vezmu ji sám. Že je úžasná, co? Je z doby, kdy byl založen tenhle klášter.

„Kde to je?“

„V Pallarsu. Znáš toho Urgelle v jídelně?“

„Ten klášter je Santa Maria v Gerri.“

„Ano, ano. Burgal je ještě výš. Asi dvacet kilometrů do větší zimy.“ Pak prohlásil o pergamenu: „Zakládací zápis o Sant Pere na Burgalu. Opat Deligat totiž požádal hraběte Ramona z Toulouse o stvrzení, že ten maličký klášter bude vyňat z obvyklých závislostí, a tak přežil stovky let. Vzrušuje mě, když pomyslím, kolik historie držím v rukou.“

Představil jsem si, co mi říkal otec, a nedalo mi mnoho práce pomyslet, že má na mysli příliš zářivý, příliš jarní den na to, že jsou Vánoce. Na prostém hřbitůvku u Sant Pere právě pohřbili ctihodného otce převora doma Josepa de Sant Bartomeu a život, který nad vlhkou svěží trávou na jaře zářil tisíci vybarvenými poupaty, byl teď naproti tomu přidušen ledem. Právě pohřbili otce převora a s ním veškerou možnost, že by dveře kláštera zůstaly otevřené. Dříve, kdy ještě vydatně sněžilo, býval Sant Pere na Burgalu vyňatým opatstvím. Od dávných dob opata Deligata prošel různými obdobími, chvílemi rozmachu, kdy asi třicítka mnichů pozorovala úžasné panorama, jež den za dnem vytvářely vody Noguery a v pozadí poseský les, chválila Hospodina, děkovala mu za jeho dílo a lála Ďáblu za chlad, jenž pustošil těla a scvrkával duše celého bratrstva. Sant Pere na Burgalu musel prožít i nuzné okamžiky, bez obilí k semletí, kdy se sotva šest nebo sedm starých a nemocných mnichů věnovalo činnostem, jaké vždy vykonává mnich od vstupu do kláštera až do chvíle, kdy je přemístěn na hřbitov, jak to onoho dne prováděli s otcem převorem. Z té předlouhé historie však nyní zůstával jen jediný pozůstalý.

Krátké, neduživé responsorium, kvapné, zkormoucené požehnání skromné truhly a improvizující oficiant bratr Julià ze Sau pokynul pěti rolníkům přišlým zdola z Escaló, aby při tom přesmutném úkonu pomohli klášteru. Po bratřích z opatství Santa Maria v Gerri, kteří měli potvrdit, že se to posvátné místo zavírá, nebylo dosud ani vidu ani slechu. Jako vždy, kdy jich bylo zapotřebí, přijdou s křížkem po funuse.

Bratr Julià ze Sau vstoupil do malého kláštera San Pere. Prošel do kostela. Se slzami v očích použil kladivo a sekáč, aby proboural kámen hlavního oltáře a vyňal z něho drobnou dřevěnou schránku uchovávající ostatky svatých. Zmocnilo se ho cosi jako strach, protože byl poprvé v životě sám. Úplně sám. Žádný další bratr. Jeho kroky se ozývaly v úzké chodbě. Nahlédl do maličkého refektáře. Jedna lavice se dotýkala stěny a odírala z ní špinavou omítku. Neobtěžoval se ji odsunout. Ukápla mu slza a on vyšel směrem ke své cele. Pozoroval odtud milovanou krajinu, kterou, strom za stromem, znal zpaměti. Posvátná truhlice nad pryčnou, jež schraňovala zakládací listinu kláštera, musí od teď uchovávat i ostatkovou schránku s památkou na neznámé světce, kteří je po staletí doprovázeli při mši a každodenních zpěvech. A také komunitní kalich a paténu. A jediné dva klíče od Sant Pere na Burgalu, ten od kostela a ten od klášterního areálu. Léta chvalozpěvů zhuštěná do masivní truhlice z chvojkového dřeva, jež se v té chvíli stávala jediným svědectvím dějin uzavřeného kláštera. Na kraji slamníku šátek na sbalení rance, v něm dva kusy prádla, jakási neumělá šála a kniha hodinek. A váček se smrkovými šiškami a semeny javoru, které mu připomínaly jiný, bývalý a nikterak želený život, kdy se jmenoval fra Miquel a byl členem dominikánského řádu, kdy ho u kuchyňských kamen v paláci Jeho Excelence zastavila žena Guerxa ze Saltu a řekla, tumáte, fra Miqueli, borovicové a smrkové šišky a semena javoru.

„Copak je chci?“

„Nic víc nemám, co bych vám nabídla.“

„A proč byste mi měla něco nabízet?“ zneklidněl fra Miquel.

Žena svěsila hlavu a tiše, téměř neslyšně řekla, Jeho Excelence mě znásilnila a chci se zabít, aby se to můj muž nikdy nedozvěděl, protože pak by mě zabil on.

Ohromený fra Miquel musel vyjít na chodbu a posadit se na zimostrázovou lavici.

„Co to povídáš?“ ptal se ženy, která ho následovala a stála nad ním.

Nic nedodala, protože už řekla všechno.

„Nevěřím ti, ty odporná lhářko. Co ty chceš, je…“

„Až se oběsím na červotočivém trámu, tak mi uvěříte?“ podívala se na něj očima, z nichž šel strach.

„Ale, člověče…“

„Chci, abyste mě vyzpovídal z mého hříchu, protože mám v úmyslu se zabít.“

„Nejsem kněz.“

„Jenže nakrásně můžete… Mně nezbývá než umřít. A protože to není moje vina, myslím si, že mi Bůh odpustí. Viďte, fra Miqueli.“

„Sebevražda je hřích. Zmiz odsud. Vypadni!“

„Kam chcete, abych šla, samotná ženská? Co?“

I přes nebezpečí divošských hranic všehomíra by Fra Miquel byl v té chvíli rád hodně daleko, tam, kde končí svět.

V cele Sant Pere na Burgalu bratr Julià pohlédl na nataženou ruku se semeny, která mu dala ta zoufalá žena, jíž nedokázal poskytnout útěchu. Nazítří ji našli oběšenou na červotočivém trámu ve velké stodole. Zaškrtila se na růženci o patnácti tajemstvích, jímž si přepásávala hábit Jeho Excelence, než jej přede dvěma dny ztratila. Z příkazu Jeho Excelence byl sebevražedkyni odmítnut pohřeb na posvátném místě a Guerxo ze Saltu byl vyhnán z paláce za to, že dovolil, aby jeho žena spáchala ten čin volající do nebes. Našel ji časně ráno sám Guerxo ze Saltu a snažil se přetrhnout růženec v bláhové naději, že ještě dýchá. Když se to fra Miquel dozvěděl, hořce plakal, navzdory pokynům představeného se modlil za záchranu duše té zoufalé ženy a přísahal Pánu, že nikdy neztratí ta semena a šišky, které mu budou připomínat jeho zbabělé mlčení. Po dvaceti letech si je v natažené ruce znovu prohlížel, teď, kdy se jeho život změní a on se stane mnichem v Santa Marii v Gerri. Schoval semena do kapsy svého benediktinského hábitu. Podíval se z okna. Třeba už jsou nablízku, avšak pohyb v dálce nebyl s to postřehnout. Nedbale si svázal ranec. Tu noc už žádný mnich nebude spát v burgalském klášteře.

Pevně uchopil Posvátnou truhlici a postupně procházel všechny cely, tu fra Marcela, tu fra Martího, tu fra Adriàa, tu otce Ramona, tu otce Basilia, tu otce Josepa de Sant Bartomeu i svoji prostou celu na konci úzké chodby, která se nacházela u nevelkého ambitu poblíž klášterní brány, jejímž střežením byl pověřen takřka od svého příchodu. Poté zašel do prádelny, do skromné kapitulní síně a do kuchyně a ještě jednou do refektáře, kde lavice dosud rozdírala omítku na stěně. Načež vykročil do křížové chodby, a neubránil se návalu lítosti. Pronikavě se rozplakal, protože nedokázal připustit, že to je Boží vůle. Aby se uklidnil a nadobro rozloučil s tolika roky benediktinského života, vešel do klášterního kostela. Poklekl před oltářem a přivinul k sobě Posvátnou truhlici. Naposledy v životě pohlédl na malby v apsidě. Proroci a archandělé. Svatý Petr a svatý Pavel, svatý Jan a další apoštolové s Madonou a archanděly oslavující přísného Trůnícího Krista. Cítil se provinile, vinen zánikem malého kláštera Sant Pere na Burgalu. Volnou rukou se udeřil do prsou a řekl, confiteor, Domine. Confiteor, mea culpa. Odložil Posvátnou truhlici, poklonil se a políbil zem, po níž chodilo mnoho generací mnichů k chvále Boha Všemohoucího, který ho netečně pozoroval.

Vstal, uchopil Posvátnou truhlici, naposledy se zadíval na svaté malby a pozadu ustoupil ke dveřím. Když vyšel z kostela, odměřeným pohybem zavřel obě křídla dveří, naposledy otočil klíčem a ten uložil do Posvátné truhlice. Ony milované nástěnné kostelní malby nespatří lidské oko, dokud Jachiam z Pardàku neotevře dveře jednoduše tím, že se opře dlaní do jednoho červotočivého a prohnilého křídla, což bude téměř o tři sta let později.

Tehdy bratr Julià ze Sau pomyslil na den, kdy ho dychtivé a unavené, dosud ustrašené nohy donesly k bráně Sant Pere a on na ni zabušil. Intra muros monasterii tenkrát žilo patnáct mnichů. Bože můj, Pane na výsosti, jak se mu stýskalo, třebaže neměl právo pociťovat stesk po době, již nikdy nepoznal, po oněch dnech, kdy byla práce pro každého mnicha a mnich pro každou práci. Když zabušil na ta vrata a doprošoval se vstupu, už roky postrádal jistotu a propadl se do říše strachu, který vždy provází uprchlíka. Má-li navíc podezření, že se třeba mýlí, neboť Ježíš nám hovořil o lásce a dobrotě, a já jsem to přikázání neplnil. Ovšemže plnil to přikázání, protože otec Nicolau Eimeric, generální inkvizitor, byl jeho představeným a vše se dělo ve jménu Božím a pro dobro církve a pravé víry, a já jsem nemohl, nemohl, neboť Ježíš mi zůstával vzdálený. Kdo vůbec jste, fra Miqueli, zpropadený laický bratře, abyste se ptal, kde je Ježíš? Bůh náš Pán spočívá ve slepé, bezpodmínečné poslušnosti. Bůh je se mnou, fra Miqueli. A kdo není se mnou, je proti mně. Dívejte se mi do očí, když s vámi mluvím! Kdo není se mnou, je proti mně. A fra Miquel raději uprchl, raději zvolil nejistotu a možná peklo než spasení, nicméně ho provázelo špatné svědomí. Takže uprchl, svlékl dominikánský hábit, vstoupil do říše strachu a odcestoval do Svaté země, aby našel odpuštění všech svých hříchů, jako by v tomto nebo jiném světě bylo možné odpuštění. Pokud to byly hříchy. Oděn jako poutník viděl mnoho neštěstí. Plazil se stržen pokáním, učinil těžko splnitelné sliby, ale nedošel míru, neboť nenasloucháš-li hlasu spasení, tvoje duše nikdy nedojde odpočinku.

„Nedokážeš ty ruce laskavě nechat na pokoji?“

„Ale, otče… Jenom se dotknout toho pergamenu. Řekl jsi, že je i můj.“

„Tímhle prstem. A dávej pozor.“

Adrià natáhl bojácně ruku a prstem se dotkl pergamenu. Zdálo se mu, že už je v klášteře.

„No, dost, mohl bys ho zašpinit.“

„Ještě trochu, otče.“

„Nevíš snad, co znamená dost?“ vykřikl otec.

Odtáhl jsem ruku, jako by mi pergamen dal elektrickou ránu, a proto když se bývalý řeholní bratr vrátil z cesty do Svaté země, duši zestárlou, vyhublý v těle a osmahlý v obličeji, pohled tvrdý jako diamant, dosud v sobě pociťoval peklo. Neodvážil se přiblížit k domu svých rodičů, pokud vůbec ještě byli naživu. Bloudil po cestách oděn za poutníka, prosil o almužnu a utrácel ji v hostincích za ty nejjedovatější nápoje, které byly po ruce, jako by spěchal zmizet a nemusel vzpomínat na své vzpomínky. Jak hledal zapomnění a vykoupení, jež mu pokání neposkytlo, nutkavě upadal i do tělesných hříchů. Byl opravdová bludná duše. Dobromyslný úsměv bratra Juliàna z Carcassone, vrátného benediktinského opatství v Lagrasse, kde požádal o pohostinství, aby tam jednu velmi chladnou zimu strávil noc, mu náhle netušeně osvítil cestu. Noc odpočinku se změnila v deset dní modlitby v opatském kostele, kdy klečel u té nejvzdálenější zdi od lavic komunity. Právě v Sainte-Marie v Lagrasse poprvé slyšel o Burgalu, klášteře natolik vzdáleném všemu, že prý tam i déšť přichází unaven a téměř nemáčí kůži. Jako niterný poklad si pro sebe uschoval ten úsměv bratra Juliàna, který byl možná šťastný, a jak mu poradili lagraští mniši, vydal se nejprve na cestu do opatství Santa Maria v Gerri. S tím, co měl na sobě, mošnou plnou vyžebraného jídla a navíc s utajeným šťastným pohledem zahájil cestu do celoročně zasněžených hor, do světa věčného ticha, kde by snad při troše štěstí mohl hledat vykoupení. Přešel údolí, překonal horská sedla a v rozedraných sandálech přebrodil ledové říční vody, jež se právě zrodily ze sněhu. Když doputoval do opatství Santa Maria v Gerri, potvrdili mu, že převorství Sant Pere na Burgalu leží příliš stranou a osaměle, takže se spolehlivě neví, zda tam myšlenky vůbec docházejí vcelku. A to, jak o tobě rozhodne tamní otec převor – ujistili ho –, bude vlídně přijato zdejším otcem opatem.

Tak tedy po týdnech bloudění, zestárlý, třebaže ještě nedosáhl čtyřicítky, silně zabušil na vrata kláštera Sant Pere. Byl chladný, temný večer, mniši skončili nešpory a chystali se povečeřet, dá-li se říci talíři teplé vody večeře. Pohostili ho, zeptali se, co si přeje, a on zažadonil o vstup do nevelké komunity. Nevyprávěl jim o své bolesti, nýbrž hovořil o chuti sloužit jako laický bratr svaté matce církvi pokornou neokázalou prací, jako ten poslední v domě, pozorný pouze k pohledu Boha Pána našeho. Otec Josep de Sant Bartomeu, který už byl převorem, mu pohlédl do očí a uhádl tajemství jeho duše. Třicet dní a nocí ho drželi v nuzné chýši u klášterní brány. On však prosil o útulek, jenž předpokládal hábit, životní útočiště podle posvátné benediktinské řehole, která lidi proměňuje a poskytuje vnitřní mír tomu, kdo ji vyznává. Devětadvacetkrát snažně prosil, aby ho přijali jako dalšího mnicha, a devětadvacetkrát mu otec převor pohlédl do očí a odmítl ho. Až jeden šťastný deštivý pátek potřicáté zažadonil o přijetí.

„Nesahej na to, zatraceně, pozor na prsty!“

Spojenectví s otcem se zakymácelo, pokud již nepopraskalo.

„Ale vždyť já jenom…“

„Žádné vždyť ani neboť. Chceš pohlavek? Co? Chceš pohlavek?“

Od toho pátku už uběhlo hodně času. Vstoupil do kláštera v Burgalu jako žadatel a po třech mrazivých zimách se stal laickým bratrem. Jako mnich si zvolil jméno Julià, na památku úsměvu, který ho změnil. Naučil se vnášet do své duše mír, uklidňovat ducha a milovat život. Třebaže muži vévody z Cardony nebo hraběte Huga Rogera často projížděli údolím a ničili, co jim nepatřilo, z kláštera ve výšinách bylo blíž k Bohu a jeho míru. Houževnatě se vydal na cestu k břehům vědění. Štěstí se nedočkal, nicméně dosáhl úplného klidu, který ho vedl k vyrovnanosti, a tak se naučil usmívat. Nejeden z jeho bratří dospěl k myšlence, že pokorný bratr Julià kráčí na cestě svatosti.

Vysoké slunce se zbytečně snažilo hřát. Bratři ze Santa Marie v Gerri dosud nedorazili, patrně přenocovali v Soleru. Vzdor bojácnému slunci ležel v Burgalu všechen chlad světa. Rolníci z Escaló si už před hodinami odnesli smutek v očích a nepožádali ani o plat. Zamkl bránu velkým klíčem, jejž po léta jako bratr vrátný nikdy neopouštěl, a teď ho bude muset v opatství odevzdat. Non sum dignus, opakoval svíraje klíč, který obsahoval půl tisíciletí klášterního života v Burgalu. Zůstal venku, sám, seděl pod ořešákem, v rukou Posvátnou truhlici a čekal na bratry z Gerri. Non sum dignus. Co když budou chtít strávit noc v klášteře? Jelikož řehole svatého Benedikta výslovně ukládá, aby žádný mnich nežil v klášteře sám, jakmile otec převor pocítil, že je nemocen, upozornil opatství v Gerri, aby učinilo příslušná opatření. Už osmnáct měsíců byli otec převor a on jedinými mnichy v Burgalu. Otec sloužil mši a on jí zbožně naslouchal, oba dva se účastnili modlení hodinek, ale už je nezpívali, protože cvrlikání vrabců bylo silnější než jejich rozladěné a opotřebované hlasy. Předchozí den odpoledne po dvou dnech vysokých horeček ctihodný otec převor zemřel a on znovu zůstal v životě sám. Non sum dignus.

Kdosi stoupal strmým dešťovým korytem z Escaló, protože z Escaronu to bylo v zimě neschůdné. Konečně. Vstal, oprášil si hábit a pevně svíraje Posvátnou truhlici sestoupil několik kroků korytem. Zastavil se. Neměl jim snad na znamení pohostinnosti otevřít dveře? Kromě pokynů, které dostal od otce převora na úmrtním lůžku, nevěděl, co se dělá, když má nastat konec kláštera s tolikaletou historií. Bratři z Gerri stoupali pomalu a vypadali znaveně. Tři mniši. Otočil se, se slzami v očích se rozloučil s klášterem a zahájil sestup, aby bratřím ušetřil konec srázu. S jeho vykročením umíralo jedenadvacet roků v Burgalu, daleko od vzpomínek. Sbohem, Sant Pere, sbohem, strže s prozpěvující chladnou vodou. Sbohem, mrazivé hory, které jste mi přinesly klid. Sbohem, bratři z křížové chodby a staletí zpěvu a modliteb.

„Pokoj s vámi, bratři, v tento den Narození Páně.“

„Boží pokoj nechť je i s vámi.“

„Už jsme ho pohřbili.“

Jeden z bratří odhrnul kapuci. Vznešené čelo, jistě řádového kněze, možná hospodáře nebo učitele noviců, úsměv podobný tomu, jaký mu kdysi věnoval bratr Julià. Pod pláštěm neměl hábit, nýbrž drátěnou rytířskou košili. Doprovázeli ho fra Mateu a fra Maur z Gerri.

„Kdo je ten zesnulý?“ zeptal se rytíř.

„Otec převor. Nebožtíkem je otec převor. Copak vás neupozornili, že…“

„Jak se jmenuje? Jak se jmenoval?“

„Josep de Sant Bartomeu.“

„Chvála Bohu. Takže vy jste fra Miquel ze Susquedy.“

„Jmenuji se bratr Julià. Jsem bratr Julià.“

„Fra Miquel. Dominikánský kacíř.“

„Večeře je na stole.“

Lola Děvče nahlédla do pracovny. Otec mlčky odpověděl nevrlým posunkem a dál nahlas četl články zakládací listiny, jež byly při prvním čtení nesrozumitelné. Jako by to byla odpověď na výzvu Loly Děvčete:

„Teď přečti ten zbytek.“

„Když to písmo je tak divné…,“ bránil se.

„Čti,“ řekl otec neklidně, zklamaný, že má tak neschopného syna. A Adrià, aniž všemu rozuměl a aniž přestal snít svůj odlišný příběh, se dobrou středověkou latinou pustil do čtení slov opata Deligata.

„Nu… Jméno fra Miquel patří jinému mému životu. A řád svatého Dominika je velmi vzdálen mému myšlení. Jsem nový, jiný člověk.“ Pohlédl mu do očí, jak to dělával otec převor. „Co si přejete, bratře?“

Muž se vznešeným čelem padl na kolena, krátkou tichou modlitbou poděkoval Bohu a zbožně se pokřižoval. Také tři mniši se uctivě pokřižovali. Muž vstal.

„Stálo mě to hodně let, než jsem vás našel. Jeden svatý bratr inkvizitor mi přikázal, abych vás popravil jako kacíře.“

„Mýlíte se.“

„Pánové, bratři,“ pronesl zděšeně jeden mnich, možná fra Mateu. „Přišli jsme převzít klíč od Burgalu a Posvátnou truhlici kláštera a doprovodit fra Juliàna do Gerri.“

Fra Julià mu, jako by si na to vzpomněl, předal Posvátnou truhlici, kterou dosud svíral v rukou.

„Nebudete ho muset doprovázet,“ odsekl ten se vznešeným čelem. A bratru Juliànovi pravil: „Nemýlím se. Je nezbytně nutné, abyste věděl, kdo vás odsuzuje.“

„Jmenuji se Julià ze Sau, a jak vidíte, jsem benediktinský mnich.“

„Fra Nicolau Eimeric vás odsuzuje. Přikázal mi, abych před vámi vyřkl jeho jméno.“

„Mýlíte se.“

„Je to dlouho, co fra Nicolau zemřel. Ale já jsem ještě naživu a konečně budu moci dopřát své usoužené duši klidu. Ve jménu Božím.“

Před zděšenýma očima dvou mnichů z Gerri ještě poslední mnich z Burgalu, nový, jiný člověk, jenž léty úsilí dosáhl duševního klidu, postřehl, jak se ve stále nejistějším světle chabého zimního slunce zaleskla dýka, než se mu vnořila do hrudi. Naráz musel polknout veškerou starou zášť. Podle posvátného příkazu mu vznešený rytíř touž dýkou vyřízl i jazyk a vložil jej do slonovinové krabičky, která se rudě zbarvila. Zatímco suchými ořechovými listy čistil čepel, mocným, rozhodným hlasem se obrátil k vyděšeným mnichům:

„Tenhle muž nemá právo na posvátnou půdu.“

Rozhlédl se kolem. Chladně. Ukázal na mlat vně křížové chodby.

„Tam. A bez kříže. Je to vůle Páně.“

Když viděl, že ti dva mniši, zkamenělí hrůzou, ztuhle stojí, předstoupil před ně, položil nohu na nehybné tělo fra Juliàa a pohrdavě křikl:

„Zahrabte tu mršinu!“

Otec přečetl podpis opata Deligata na listině, pečlivě ji složil a řekl, dotýkat se pergamenu, jako je tenhle, způsobí, že si představíš tu dobu. Nezdá se ti?

Já jsem se vzápětí pergamenu dotkl, tentokrát pěti dychtivými prsty. Políček, jejž mi otec vlepil, byl bolestivý a velmi pokořující. Zatímco jsem bojoval, aby mi nevyhrkla jediná slza, otec nezúčastněně odložil lupu a uschoval rukopis do trezoru.

„Pojď večeřet,“ řekl, místo aby stvrdil nějakou úmluvu se synem, jenž dovedl číst středověkou latinu. Než jsme došli do jídelny, musel jsem si osušit dvě potají uroněné slzy.

6

Ano, narodit se v té rodině byl neodpustitelný omyl. A to ještě nenastaly horší věci.

„Tedy mně se Herr Romeu líbil.“

V domnění, že spím, zvyšovali až příliš hlas.

„Nevíš, co říkáš.“

„Samořejmě, jsem neschopná. Děvečka pro všecko!“

„To já se obětuju pro Adriàa!“

„A co dělám já?“ Pak raněný matčin hlas ironicky a tišeji dodal: „A snaž se nekřičet.“

„To ty křičíš!“

„Já že se neobětuju pro kluka? Co?“

Hutné, pevné ticho. Otcovy neurony při uvažování vířily.

„Ty taky, jistě.“

„Díky, ještě že to uznáš.“

„To ale neznamená, že máš pravdu.“

Sáhl jsem po šerifu Carsonovi, protože jsem tušil, že potřebuju určitou psychologickou pomoc. Pro každý případ jsem dokonce povolal i Černého Orla. Nehlučně jsem otevřel dveře svého pokoje a nechal je trochu pootevřené. Nešlo podniknout nebezpečný výlet do kuchyně pro sklenici. Slyšel jsem je teď mnohem lépe. Černý Orel mi blahopřál k nápadu. Šerif Carson mlčky něco žvýkal, myslel jsem že žvýkačku, ale ukázalo se, že to je tabák.

„Je dobře, že se naučí na housle, to je dobře.“

„Zdá se, že mě necháš žít.“

„Ale co to povídáš, ženská?“

„Je dobře, že se naučí na housle, to je dobře.“ Uznávám, že matka při napodobování otce přeháněla, a hodně. Mně se to však líbilo.

„Jestli se k tomu budeš takhle stavět, tak housle pryč a věnovat se vážným věcem.“

„Jestli vezmeš chlapci housle, tak mě uslyšíš.“

„Nevyhrožuj mi.“

„Ani ty mně.“

Ticho. Carson plivl na zem a já jsem ho posunkem mlčky pokáral.

„Kluk se musí učit opravdové věci.“

„A co jsou to opravdové věci?“

„Latina, řečtina, historie, němčina a francouzština. Pro začátek.“

„Vždyť je mu teprve jedenáct, Fèlixi!“

Jedenáct roků. Zdá se mi, že jsem Ti předtím řekl osm nebo devět let, čas prokluzuje i na těchto stránkách. Naštěstí to matka měla spočítané. Víš, oč jde? Že nemám vůbec čas a ani chuť to celé opravovat. Píšu ve spěchu, jako zamlada, kdy jsem všecko psal ve spěchu. Jenže nynější spěch je velice odlišný. Neznamená to, že píšu rychle. A matka opakovala:

„Klukovi je jedenáct a už dělá franštinu ve škole.“

„J’ai perdu la plume dans le jardin de ma tante není franština.“

„A co to je? Hebrejština?“

„Musí ji zvládnout natolik, aby mohl číst Racina.“

„Bože můj.“

„Bůh neexistuje. A mohl by si mnohem líp vést v latině. Vždyť studuje u jezuitů, do háje!“

To už se mě dotýkalo bezprostředněji. Černý Orel a šerif Carson ani nepípli. Nikdy nechodili k jezuitům v Caspské ulici. Nevěděl jsem, zda je to dobře nebo špatně. Podle otce však nevyučovali dobře latinu. Měl pravdu: probírali jsme druhou deklinaci a byla to naprostá nuda, protože chlapci neměli ani ponětí o tom, co je genitiv nebo dativ.

„Chceš ho teď odtamtud vzít?“

„Co bys říkala francouzskému lyceu?“

„Ne, kluk zůstane v Caspské. Fèlixi, vždyť je to dítě! Nemůžeme s ním pendlovat, jako by to byl dobytek tvého bratra.“

„Dobrá, nic jsem neřekl. Vždycky to dopadne podle tebe,“ ušklíbl se otec.

„A sport?“

„To je to nejmenší. Jezuité mají hodně dvorů, viď?“

„A hudba?“

„Dobrá, dobrá. Ale co je přednostní, je přednostní. Adrià bude velký vzdělanec a tečka. A najdu nějakého náhradníka za Casalse.“

Byl to náhradník za Herr Romeua a v pěti trapných hodinách také upadl do povšechností o velmi složité německé syntaxi a nedokázal z nich vybřednout.

„Není třeba. Nech ho dýchat.“

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.