Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Petr Schink, 2012 (2011)

Cover and layout © Jan Doležálek, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-831-2 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-832-9 (mobi)

Synu můj, nevycházej na cestu s nimi, zdrž nohu svou od stezky jejich; nebo nohy jejich ke zlému běží, a pospíchají k vylévání krve.

Kniha Přísloví, kapitola 1:15, 16

1. KAPITOLA

BUM.

Pneumatika stařičké fordky bouchla jako přehřátý papiňák a vůz se na silnici zazmítal. Mříže dřevěné klece se mi zaryly do tváře a těžký prasečí pach mě udeřil jako něco hmotného. Kvičení vyděšeného zvířete bodalo v uších.

Stáli jsme.

Mátožně jsem se odtáhl od klece, a tak se právě včas vyhnul zubům strakatého vepře. Zrovna ho napadlo užvýknout si ze mě nějakou méně podstatnou část. Z husté vegetace u cesty vyrazil vysoký černoch s hlavou jako lesklé, opálově černé vejce. Podstatnější než jeho frizúra mi v tu chvíli přišla dlouhá tyč, kterou kolem sebe mával a nepříčetně řval.

Třesk bočního okénka, rachot kovu o kov. Podvědomě jsem zašátral v podpaží, ale nahmatal jsem jen vlhkou skvrnu. Sakra! Browning zůstal na dně kufříku a kufřík na sedadle spolujezdce. Nechtělo se mi cestovat v dusné kabině s dědkem trousícím mravoučné biblické citáty jako jedovaté plivance. Za chyby se platí.

Útočník vyskočil ke mně na korbu. Něco křičel, ale vnímal jsem jen tu zohýbanou tyč a lesk šílených, vyvalených očí.

Odkulil jsem se a tyč přerazila dřevěné ostění v místech, kde jsem si předtím opíral hlavu. Vzpříčila se v rozlámaných plaňkách a zůstala tam. Černoch zaskučel a vrhl se na mě s rozpaženýma rukama jako nějaký zatracený řecko-římský zápasník.

Pokrčil jsem nohy a zkusil ho odtlačit. Na můj vkus bylo tohle objetí na přivítanou trochu moc vřelé. Chvíli to šlo, po pár vteřinách mě však stehna a břicho pálily už nesnesitelně. V krku jsem měl snad balík skelné vaty, každý nádech mě stál spoustu sil.

Muž byl přes svůj zbědovaný stav zatraceně těžký a nepoddajný. Zasupěl a nalehl na mě plnou vahou. Držel jsem ho pod krkem, dlaně mi drásalo jeho několikadenní strniště. On se mi na oplátku snažil rozlousknout hlavu holýma rukama. Tlačil mě na kovovou jímku za mými zády. Cítil jsem, jak mi z ní za límec stéká pramínek močůvky.

Ohromné hrubé prsty se mi otiskovaly do kosti, v lebečních švech mi vrzalo a před očima mi běhaly mžitky. Muž byl tak blízko, že jsem mohl spočítat kazy v jeho zubech.

Už jsem rozpoznal, že skřeky jsou ve skutečnosti zkomolené nadávky a modlitby: „Zdrávas Maria, zdechni ty svině! Hospodin je můj pastýř! Zkurvenej, zkurvenej, zkurvenej… Nebudu míti nedostatku!“

Vše pomíchané, rozemleté a plivané z blízkosti pěti centimetrů do mé tváře.

BLAM.

Lakonický výstřel brokovnice vše ukončil. Tíha obrova těla na mně spočívala jako kus masa. Bez života, jen z úst ještě vycházelo chrčení. Pak se muži na špičce nosu zformovala tmavě rudá kapka a plácla mě do čela.

„Kurva!“ zabral jsem a ucítil, že se něco pohnulo.

Chvíli jsem měl strach, že černoch znovu ožil, byl to však bělovlasý řidič dodávky, který ze mě jednou rukou stahoval mrtvolu. V té druhé držel ještě kouřící loveckou brokovnici. Přestože měl tvář sedřenou do masa, tvářil se navýsost spokojeně.

„Kdo to byl? Proč na nás…,“ začal jsem a rychle zase skončil.

Do krku mi vystoupala žluč a včerejší večeře. Tam, kde měl mít černoch temeno, zela díra, do které bych pohodlně postavil kelímek na kafe. Jáma v šedé pórovité hmotě se rychle plnila krví. Mít jen o trochu míň štěstí, výstřel smetl na onen svět spolu s černochem i mou maličkost.

„Škodná.“ Dědek na mě zíral nevlídným pohledem bledě modrých, skoro slepeckých očí. „Chtěj nás dostat z naší půdy. I když hádám, že tenhle měl prostě jenom hlad,“ pokývl bělovlasou hlavou směrem na silnici.

Na popraskaném asfaltu se tam válela deska s nabitými hřebíky. Takže past. A skoro by vyšla, kdyby černý zbojník první ranou opravdu důsledně zlikvidoval řidiče.

Když jsem se vrátil pohledem ke starci, hromová hůl v jeho ruce se sotva znatelně pohnula. Mířila mi teď na podbřišek.

„A co ty? Nepatříš taky k tomu tlustýmu zmetkovi?“

Nechápal jsem ani slovo. Nebylo třeba, ústí brokovnice hovořilo vlastní řečí.

„Já? K někomu patřit? Rozhodně ne! Já jedu odjaktěživa na vlastní triko. Sám samotinký…,“ blekotal jsem a chvatně se drápal přes bočnici vozu. Tak chvatně, až jsem baloňákem zavadil o trčící hřebík.

„Do pr…!“ zaklel jsem a vztekle nakopl rozervanou pneumatiku. Jako by nestačilo, že se mě chystá odpravit pološílený chovatel vepřů.

Naštěstí celý ten výstup dědka přesvědčil, že z mé strany nebezpečí nehrozí. Sklonil zbraň a v koutku úst mu dokonce zaškubalo něco jako úsměv.

Ztuhlá ramena povolila, zhluboka jsem si vydechl. To bychom měli. A kabát vzal čert! Horko se mi beztak lepilo na kůži jako hadr na nádobí a po zádech mi stékaly čůrky potu. Po letech strávených v Kalifornii jsem do sebe nasával louisianskou vlhkost jako rozpraskané, přeschlé dřevo.

V údolí pod námi se bělalo Saint Joan, mé rodné město. Nikdy jsem nebyl zrovna přecitlivělý, ale přiznávám, že po té předlouhé době odloučení se mi srdce v hrudi sevřelo a pohled se zamlžil.

Stařík se díval stejným směrem jako já, namísto sentimentu se však v jeho očích zrcadlila čirá nenávist.

„Babylón, skvost mezi královstvími,“ zakrákal ten ochraptělý havran a vyprázdnil si pomocí palce nosní dírku, „pyšná okrasa Kaldejců, padne jako Sodoma a Gomora, vyvrácené Bohem!“

„O čem to mluvíte?“

„O tomhle roztomilým Satanovu rejdišti. O Saint Joan. Ten špekoun ho vysál, rozžvejkal a vysral. To, co vidíš, je jenom ubohej kus hovna. Hejbe se v něm jen klubko červů, a to ještě jenom, když mu to on dovolí.“

„Kdo?“ špitl jsem a hrdlo jsem měl najednou stažené divnou předtuchou.

Stařec mou otázku ignoroval.

„Věř mi, mladej, tam na tebe nic dobrýho nečeká.“

Na kratičký okamžik jsem město viděl jeho očima. Šedivé betonové bloky nájemních činžáků obrůstala bledá plíseň předměstských vilek. Průmyslová čtvrť, železniční stanice a pila – kdysi pýcha celého kraje poskytující obživu širému okolí – se na tuhle dálku jevily jako padlý obr, co si rochní ve vlastní špíně. Město možná žilo, ale určitě nevzkvétalo.

Něco odpudivě zapraskalo a vyrušilo mě z myšlenek. Hladové prase se konečně dostalo k nějakému žvanci. Prostrčilo čenich skrz mříže a s elánem chroupalo černochovu dlaň.

„Jedeš, potvoro!“ klec se otřásla a vyděšené prase se stáhlo do kouta. Stačilo si urvat dva prsty. „Člověk nikdy neví, po čem ty bestie ztloustnou!“

Další kopanec schytal černoch. Tělo sjelo z korby a rozpláclo se děravým zátylkem k zemi. Ne že by byl pohled do vyvalených mrtvých očí nějak uklidňující.

Polkl jsem, až mi poskočil ohryzek, a rychle přikývl, když na mě dědek zavrčel, ať mu pomůžu s výměnou kola.

Rezerva ležela pod prázdnými pytly nasáklými strojním olejem. Na primitivní dodávce zabrala celá ta štrapác sotva pět minut, stačilo trochu zapracovat kladivem. Starý muž byl šlachovitý a na svůj věk silný, ale pohyboval se, jako by měl klouby vystlané brusným papírem. Mou pomoc ocenil s nevrlým remcáním, jinak to snad ani neuměl. Po celou dobu se nehnul od brokovnice na víc než na půl kroku a nenechal mě na pochybách, že by mi její hlaveň dokázal ve zlomku vteřiny vrazit pod nos.

Když jsme skončili, prokřupl si záda a naložil zpět na korbu ošoupanou brašnu s nářadím.

„Až do města se s tebou nepotáhnu. Mám tu ještě nějaký objížďky.“

Chvíli jsem na jazyku převaloval říznou odpověď, ale v tom muži dřímala autorita, která mě donutila vyrabovat hrob s dávno oplakaným slušným vychováním.

„To je v pořádku. Chci se tady trochu porozhlídnout. Projít se po kraji, kde jsem vyrůstal, znáte to.“ Nervózně jsem si olízl rty a zaváhal nad kovovou pachutí. Krev. Odplivl jsem si. Nebyla moje. „Do města bych to měl stihnout před setměním, co říkáte?“

Můj kufr dopadl na silnici a dvířka vozu se s definitivní platností zabouchla.

„Todle není kraj vhodnej pro zdravotní procházky,“ zamumlal dědek, jako bych to potřeboval připomínat.

Ještě pár vteřin si mě měřil tím nicneříkajícím chladným pohledem, pak si uhryzl kus žvýkacího tabáku a šlápl na plyn. Fordka se otřásla a vyrazila závratnou rychlostí klusajícího koně. Pár minut jsem přešlapoval na místě, než se rozptýlil hustý mrak výfukových zplodin, jinak bychom snad pokračovali bok po boku.

Jak mi stařec vysvětlil, ještě když jsem seděl v kabině s ním, podstoupila dodávka přestavbu na pohon rozkladnými plyny. Veliký funící agregát s jímkou na mrvu zabíral větší část korby a spolu s prasečím spolujezdcem tvořil jakýsi uzavřený okruh. Důmyslná technologie, i když vezmete v potaz, že vůz jel díky ní sotva rychleji než koňský povoz a smrděl třikrát tolik. Na ulicích jste dnes potkali mnoho kuriózních vozidel a s cenou plné nádrže benzinu převyšující trojnásobek průměrného platu to bude stále horší.

Pravda, benzin o něco zlevnil, když jednotky Spojených států překročily hranice Kanady. Ukončily tam komunistický puč a jaksi mimochodem obsadily aljašské naftové vrty, získané palivo však pohltil bezedný chřtán armády. Pro civilní potřeby zůstalo jen symbolické minimum.

Obešel jsem mrtvého a odkopl nastraženou desku s hřeby. Černoch byl veliký a ramenatý, nuzný život z něj však vysál všechno sádlo i svaly. Potrhanými hadry se drala ven kostnatá žebra. Ani mi nepřišlo zvláštní, že starý farmář nemluvil o policii. Jako by sebral nárazníkem divočáka. Ostatně, tohle byl Jih a i přes osvícené ideály padesátých let tu ještě pořád platila trochu jiná měřítka než v kosmopolitní Kalifornii.

Popadl jsem muže za holé kotníky a skulil ho do škarpy zarostlé ostnatými šlahouny. Zmizel pod zelenou hladinou vegetace a pouze rozkývané větve keřů na pár vteřin označovaly místo jeho posledního odpočinku.

Zadýchaný a s tváří špinavou od krve jsem přidal do kroku. Něco mě pohánělo, abych měl místo střetu rychle za zády. Brzy jsem se ale uklidnil. Každý metr cesty tu v sobě nesl vzpomínku na mládí. Tedy, ne že bych byl ve třiceti stařec, ale když jsem nahlédl do té závratné hloubky deseti let, které uběhly od mého odjezdu, skoro jsem se tak cítil.

Saint Joan se nikdy neřadilo po bok významných měst jako New Orleans nebo Baton Rouge. Svým způsobem to bylo pěkně starosvětské městečko se spoustou zelených trávníků a usměvavých lidiček. Aspoň zvenčí. To bylo dávno… tak dávno.

* * *

Stejné místo, stejná silnice, o šestnáct let dříve. Vyjížděl jsem z města na fungl novém motocyklu značky Indian. Otcův způsob jak mě odměnit za úspěšně zakončený školní rok a zároveň se vyhnout jakémukoliv projevu citu. I tu motorku prostě postavil před dům s klíčky v zapalování a ani se mnou nepromluvil. Ale co…

Bylo mi teprve čtrnáct a řidičák mi do ruky nepatřil, ale mít otce městským soudcem je někdy celkem výhoda. I když je to jinak takový kus parchanta.

Řidítka s úchyty z hrubé gumy seděla v dlaních dokonale. Zastavil jsem smykem a jen tak pro radost zatúroval, abych z cesty vyplašil klubko hadů. Pro své skupinové orgie si vybrali vyhřátý střed silnice. Hadi museli vnímat vibrace silného motoru i přes asfalt, ale nedali se rušit.

Vzpomínám si, že když jsem se stejnou cestou vracel, nějaký těžký automobil z nich už vyrobil masovou placku zalisovanou do změklé hmoty silnice.

* * *

Vzpomínky mi v krajině rodící tuny bodavého hmyzu vydržely sotva deset minut. Pak už zbyly jen nohy bolavé od nerozšlápnutých bot, zátylek opuchlý štípanci a horko. Vlhké, upocené, vše prostupující horko.

Zastavil jsem a chvíli se ovíval kloboukem s měkkou krempou. Ne že by to bylo něco platné, ale měl jsem aspoň pocit, že proti vedru něco dělám. Naštěstí se poznenáhlu blížil večer. Pak jsem si uvědomil, proč vlastně stojím. Škytání a rachot vozu kdesi v zatáčce přede mnou ztichly.

Zpoza hradby stromů, jejichž větve tvořily nad silnicí neprostupný zelený tunel, ke mně dolehly tlumené zvuky střelby. Trochu to připomínalo dětskou kapslovku, jenže tahle kapslovka bubnovala po rezaté kapotě fordky pravými olověnými kulkami. Že by slavnostní ohňostroj k mému příjezdu?

BLAM.

Rána z brokovnice uťala ňafání pistole argumentem větší palebné síly. Někdo naříkal a prosil. Tohle určitě nebyl starcův hlas.

Z napůl otevřeného kufříku naráz pršely zmačkané svršky a spodní prádlo, jak jsem horečně hledal browning. Vydrolený asfalt krajnice mi uklouzl pod nohama, odrazil jsem se a skočil do houští u cesty, abych vozu nadběhl. Větvičky mě šlehaly přes tvář a tenkou látku košile, ostny rvaly kabát na cáry, ale běžel jsem dál.

V zelené pavučině větvoví se mihla bočnice dodávky. Staříkovy farmářské boty rozvážně nakročily na plechový práh a fordka se rozklepala.

Odrazil jsem se, abych přeletěl široký příkop naplněný bahnem a hnilobou. Skoro se mi to povedlo. Levá noha uvízla až po kotník v mazlavé hmotě a než jsem ji vyprostil, fordka byla v tahu. Vydrápal jsem se po náspu na silnici a browning přitom pevně a úplně zbytečně svíral v pravačce.

Nikde nikdo, jen na vozovce se leskly střepy – podle kulatého okraje z reflektoru vozu – a rudé šplíchance. Chvíli jsem šel po jejich trase, než se raněnému povedlo zastavit krvácení nebo si ho možná andělé odnesli na bělostných perutích rovnou do nebe.

Zvedl jsem hlavu a bezděky nasál okolní pachy. Dělo se tu něco, o čem bych měl vědět. Fordka záhadně zrychlila a kašlavý zvuk jejího motoru se teď ozýval z kopců nad městem. Jasné znamení, že mimo úsporného pohonu měl dědek ještě tajnou benzinovou nádrž.

Na tu dálku jsem v podvečerním šeru sotva rozeznával polní stezky k farmám. Nebyl jsem si jistý, ale zdálo se mi, že jsou zatarasené zábranami z klád a železných trosek orací radlice.

Prsty jsem si pročísl vlasy, pod sako připnul kožený holster s browningem a z kufru odstranil přichycené bodláčí. Do města musím vkročit s plnou parádou. Nakonec jsem svlékl oškubaný kabát, zmuchlal ho do koule a hodil do křoví. Předtím jsem ovšem z náprsní kapsy vytáhl pečlivě zfalšovaný řidičák na mé pravé jméno (všechny ostatní údaje ovšem byly vymyšlené). Kdo ví, komu by tady mohl padnout do rukou.

Cedulku z tuhého kartonu jsem vsunul do kapsičky u vesty a ještě si přejel po tváři nasliněným kapesníkem, a tak setřel poslední kapičky krve. Pak jsem ho složil krvavou skvrnou dovnitř a vrátil na jeho místo v kapse saka, kde dotvářel dojem bezchybného elegána z druhé ruky. Ztracený syn se vrací, a to s plnou parádou.

* * *

Mezi první dřevěné domy s verandami na pylonech jsem vkročil se západem slunce. Pouliční lampy se rozžaly naráz jako majáky pro roje můr a moskytů a hmyz tančil kolem žárovek v měňavých vlnách. Tedy kolem těch, co fungovaly, což byla stěží každá pátá.

„Ty zatracená…!“ zaklel jsem a pleskl se po zátylku. Na dlani mi zůstala vlhká šmouha. Polibek na přivítanou. Sežmoulané hmyzí tělíčko jsem odcvrnkl do tmy.

Asi posté mě napadlo, proč jsem se vlastně vracel. Jistě, v Kalifornii se mi povedlo spálit za sebou všechny mosty. A když říkám mosty, myslím tím patrový činžák napěchovaný až po střechu fetem, děvkama a zlobivými chlapci z vyšších kruhů. Oficiálně jsem byl mrtvý, měl bych to vědět, sám jsem si dal tisknout parte. Teď jsem potřeboval tak na půl roku zmizet a pak začít znovu – nejlíp na východním pobřeží. Nic z toho však nevysvětlovalo mou patetickou touhu po rodném městě.

No jednou jsem tady a přece se nemusím setkat s rodinou. Jednoduše tu dnes přenocuju a zítra půjdu dál, rozhodl jsem se.

Kolem zrovna projížděla rozhrkaná dřevěná tramvaj, směr Cypress Hill. Popoběhl jsem, chytil se madla a naskočil.

Cypřišová alej kdysi bývala chloubou města. Dnes z ní zbylo pár trouchnivých pařezů a neudržovaných, olámaných stromků. Stál jsem na stupínku a pevně svíral opocenou tyč. Dovnitř se mi nechtělo. I když byl vagón skoro prázdný, čpěl zkyslým potem a vystydlým cigaretovým dýmem. Parfém nižší střední třídy.

Seskočil jsem na nároží Bishop Street a tramvaj duchů zmizela v temnotě neosvětlené hlavní třídy, jako by tu snad nikdy ani nebyla.

Všechno bylo jiné. Výstavné koloniální vily se změnily v chátrající kupy dřeva pokryté oprýskaným nátěrem, obchody na nákupní kolonádě obsadila bílá chátra a vývěsní štíty vyvedené pečlivou písmokresbou někdo přibil přes vytlučené výklady. Chaloupka strýčka Toma však ještě stála.

Neonový nápis s několika chybějícími písmeny blikal do noci. Jeho bledé světlo dopadalo na tři podezřelé týpky před vchodem. Zpomalil jsem. Nechtěl jsem potíže a tihle vypadali, že pro ránu nepůjdou daleko.

„Šéf dal hlášku. Zásilka dorazí k lovecký chatě a tentokrát to nebude chlast ani STREAM,“ neslo se ke mně mrtvolně tichou nocí. „Něco velkýho… nechci to zakřiknout, ale možná zboží, na který už kolik měsíců čekáme.“

Některá tajemství jsou stvořená k tomu, aby zanikla v rachotu k prasknutí nacpaného lokálu, což si tihle chlapíci nejspíš neuvědomovali.

„To by bylo terno, Marcusi! Každej den v týhle zkurvený díře mi připadá jako věčnost!“ navázal druhý hlas, od prvního nadechnutí přichystaný k hádce. „Starej si možná myslí, že je to dobrej nápad, poštvat proti sobě všechny vozbrojený bastardy na sto mil kolem, ale já bych si radši nacpal do podvlíkaček vzteklýho mývala, než podruhý páchnout do rajónu těch šílenejch černejch sráčů. Co se tam děje, je nelidský, určitě to bude nějaký to jejich negerský čarování!“

„Sklapni, Chicco!“ uťal ho rázně první muž. „Ještě chvíli si otvírej tu svou nevymáchanou držku a já se ti postarám o pohodlnější prácičku, když tě tahle tak moc vyčerpává. Co takhle utírat prdele šéfovejch spáčů?“

Zavládlo ticho, v němž jsem jasně četl strach a odpor. Chicco zašoupal podrážkami a poníženě špitnul: „No dyť sem toho zas tolik…“

„Řekl sem, sklapni!“ Rozkaz zazněl jako výstřel. „Tak zas k věci. Na místě chci jen pár chlapů, záda budem mít krytý těžkou artilerií. JayJayi, ty…“

„Někdo tam je!“ zabručel konečně i třetí muž a zabloudil pohledem do stínů.

Sakra! Nemělo smysl čekat, až si pro mě dojdou. Nahlas jsem škytl a vyklopýtal do nezdravého světla reklamního neonu. Kufříkem jsem drhl o hrubě omítnutou zeď, rozvázaná tkanička na botě mému výstupu jen dodávala na věrohodnosti.

„Hele ho, šmíráka!“ zavrčel malý muž s indiánským copem.

Nevěnoval jsem mu ani pohled navíc. Přeškobrtal jsem kolem a docela bezostyšně se začal cpát středem skupinky do hospody.

„Slušnýho chlapa klidně vyhoděj z nalejvárny! Tak sem jim řek svý a oni že prej si můžu jít jinam!“ rozčiloval jsem se a prskal kolem sebe. „Ale já ještě pár panáků snesu! Vím, kdy mám dost! Jenom aspoň jeden…,“ hádal jsem se sám se sebou kňouravým opileckým hlasem.

Cestu mi zastoupil zavalitý černoch s vlasy vyčesanými do kudrnaté svatozáře. Jen díky ní jeho bezkrká hlava trochu vystupovala nad úroveň masitých ramen.

„Nečumákuj tu, kámo!“ popadl mě za rameno. „Mohl bys snadno přijít k úrazu.“

Stisk zesílil, prsty se zarývaly do masa a drtily svalová vlákna. Tiše jsem vypískl a pokusil se vykroutit. Marně.

„Nech ho bejt, JayJayi, nějakej zatracenej vožralej podomní obchodník,“ zarazil ho indián a chlácholivě mu položil ruku na plece.

Koniec ukážky

Table of Contents

1. KAPITOLA