Copyright © Božena Svobodová, 2009

Cover and layout © Karel Kárász, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2009

Ukážka z elektronickej knihy

ISBN 978-80-7425-009-5

OBSAH

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

1.

Jmenování a slib nové vlády začaly jako vždy. Do překrásné Rudolfovy galerie, jednoho z nejzdobnějších sálů Pražského hradu, hřmotně napochodovali praporečníci Hradní stráže a po zbytečně hlasitých povelech důstojníka se rozestavili u stěn, jako by měli ostražitě pohlídat nejen státní vlajku a standartu prezidenta, ale především skupinku společensky oblečených mužů a žen u oken. Praporečníci už to zažili několikrát - jmenování nové vlády! Za chvíli přijde prezident, oni strnou v pozoru, kancléř přečte rozhodnutí, vyzve ty panáky k podpisu slibu, prezident jim podá ruku, pak vytáhne z pravé kapsy papíry a bude mluvit o blahu národa.

Předseda vlády v odpovědi všechno naslibuje, přijdou číšníci, rozdají skleničky šampaňského, všichni se na sebe budou uculovat, po chvíli se prezident rozloučí, velitel zavelí stráži k odchodu a bude to.

Jen kdyby nebylo takové vedro.

Nepříjemné teplo pociťoval i nastupující předseda vlády. I proto, že vyhověl přání prezidentova tajemníka Lesíka a souhlasil, aby přišel i jeho předchůdce, poražený, teď už opoziční předák, všemi zvaný Velký Ruda. Lesík žadonil: nová tradice, symbol kontinuity, politického respektu, významný signál veřejnosti a podobné kydy. Předseda tedy kývl a teď měl v tom horkém červencovém dopoledni za sebou upoceného Velkého Rudu, neúspěšného předchůdce, který před měsícem nejen prohrál volby, ale vysloužil si od tisku i nový postřeh - ten by prohrál volby, i kdyby ho papež, americký prezident, královna krásy a všichni olympijští vítězové drželi svorně za ruku.

Možná je to moje první velká chyba, říkal si Předseda ve chvíli, kdy se obrovské bílé dveře otevřely a svým typickým kachním krokem vstoupil prezident republiky.

Došel pod velkou tapisérii a mžouravýma očima si všechny prohlížel.

Lehce se usmíval. Jenom Předseda věděl, že před pěti dny většinu z nich hodnotil po svém: „Vybral jste dost průměrné lidi, bojíte se chytřejších?“

Kancléř začal číst. Postupně podepisovali slib a zvolna se vraceli k oknům. Velký Ruda na ně pomrkával, jako by jim naznačoval: „Nebojte se, stejně dopadnete jako já.“

Prezident vyndal z pravé kapsy papíry a začal.

„… věřím, že nová vláda bude především dbát o zdravou duši národa, tolik rozpolcenou bezohlednou volební kampaní minulých měsíců…“

Velký Ruda, o dobrých čtyřicet centimetrů menší, šeptal Předsedovi do zad:

„Víš vůbec, kde sídlí duše národa?“

Prezident trochu zvýšil hlas:

„… vláda je tu především pro velké cíle, neměla by se zahltit podružnostmi. Zdánlivá pečlivá starost o detaily často ukazuje na nedostatek státnického umění…“

Velký Ruda špitl:

„Já bych moh vyprávět, hlavně nebuď lakota.“

Předseda by nejraději vyhodil toho pitomce oknem na hradní nádvoří, ale nemohl se ani pohnout. Prezident jakoby bezděčně pojmenoval situaci:

„… nový kabinet bude jistě muset se zaťatými zuby odolat nejednomu pokušení zvolit razantní opatření tam, kde se zdánlivě nabízejí, ale zkušenost nám říká, že cit pro skutečný problém doby je cennější než dramatické gesto…“

Bývalý premiér to hned rozvinul:

„Slyšíš? Varuje tě, na sliby z voleb zapomeň. A vůbec, nevěř mu, dědkovi.“

Prezident schoval papíry a jen z hlavy dodal:

„… a jako vždy při této příležitosti si neodpustím vlastní státnickou zkušenost. Nezapomeňte, že čím méně národ ví o skutečné činnosti vlády, tím větší úctu u lidí má. Je to jako s párky - ani nechceme vědět, z čeho se vyrábějí, ale když dobře chutnají, dáme si je.“

Velký Ruda stačil ještě syknout: „Přesně tohle mi říkal před čtyřmi roky.“

Všichni se dali do uznalého smíchu. Rty nadšeně roztáhl i Karel, jeden z Předsedových poradců. Od rána se poprvé zasmál a konečně už se tolik nebál, jestli je dost důstojný, dost dobře oblečený, dost pečlivě oholený, jestli se tváří přiměřeně vážnosti slavnostního aktu a nekazí Předsedovi první chvilky ve vysoké státní funkci. Nikdy dřív by nevěřil, že ho osud přivede do tak mimořádné a povznášející chvíle, že bude stát pár kroků od prezidenta republiky a pozorně naslouchat jeho pečlivě artikulovanému projevu. Když se teď všichni usmáli nad bonmotem hlavy státu, rychle se připojil.

Jen Předseda ne.

Vstoupili číšníci, prezident si obřadně připil s Předsedou a nezapomněl dodat: „Budete-li mít potíže, přijďte. Rád pomohu.“

Pak si přiťukl s ostatními a důstojně odkráčel.

Hradní stráž odnesla vlajky na zlacených žerdích a přítomní v sále najednou vypadali jako skupinka turistů, kterým za příplatek nalévají víno.

Velký Ruda si vzal Předsedu stranou a docela nadšeně řekl:

„Mám zajímavý papíry na patnáct tvejch poslanců. Jsi zvědavej? Počítej s nejhorším!“

Předseda v miliontině sekundy zvážil, co by vzhledem k prostředí Hradu bylo přijatelnější: zda toho parchanta zmlátit nebo poslat do nemytých řití. Pak se ovládl:

„Já vím, co máš.“

Zvedl ruku a zavelel svým ministrům i skupince poradců:

„Jdeme vládnout, dámy a pánové!“

2.

Hanička čekala na svého muže před Úřadem vlády už hodinu. Ale nezlobila se. Kdo by mohl přesně vědět, kdy ty ceremonie na Hradě skončí? Kdo mohl odhadnout, jak dlouho bude pan prezident vlídně hovořit, jak obsažně mu nový předseda vlády odpoví, jak se přátelsky nebo jen formálně rozvine povídání u přípitků šampaňským? Nikdo. A už vůbec ne zakladatelka a hlavní hybatelka občanského sdružení Prostý život. Hodinka sem, hodinka tam, Hanička nespěchala. Nová vláda je na světě a její Karlíček v ní má moc důležitou úlohu. Zítra sice v novinách jeho jméno ani fotografie nebudou, ale to chce trpělivost. Dnes je manžílek poradcem předsedy vlády, zítra třeba nějakým státním tajemníkem… a za pár měsíců?

Už před pár dny na Karlově perspektivní kariéře zapracovala. Dobře jsem mu ten šedý oblek vybrala, dobře, chválila se v duchu. V takovém oblečení může postupně i do nejvyšších úřadů i k arcibiskupovi… Zarazila se, protože zaslechla policejní sirény a to už k Úřadu zahýbala dlouhá kolona černých aut. Nejdříve vystoupil Předseda, zamával stovce příznivců na chodníku a zmizel uvnitř. Pak jednotliví ministři, neznala z nich vlastně nikoho. Auta odjížděla, za nimi přisupěl velký naleštěný autobus a z něj se hrnuli svátečně oblečení úředníci. Proč byl Karel snad až desátý? Než to stačila promyslet, hrnul se k ní a krásně, jako už dávno ne, ji políbil. „Kájo…, tak jsi to dokázal!“ Opatrně se otočil, a když se mu zdálo, že nikdo neposlouchá, nevídaně hlasitě řekl: „Ano, Haničko, dokázal. I díky tobě! Teď, teď, Haničko, teď už bude všechno lepší!“ Byla si tím jistá. Měla promyšlenou novou, zářivou, voňavou, vzorně dokonalou budoucnost, plnou kamarádů z Prostého života a jejich představ, transformovaných do nové životní reality. Protože stovky setkání a tisíce nových členů, čistých, obětavých, moudrých, příkladných a šťastných, dávaly jistotu - teď už se podaří Prostý život poskytnout všem, teď už nebudou pouhá skupinka, ale většina, jejíž blaho pocítí celý národ. A když jejich stařešina, jak Haničku pěkně nazývali, má svého muže přímo v srdci vlády, není síly, která by jim zabránila dopřát štěstí všem.

Karel odešel za Předsedou a jeho žena se vydala městem. Už ráno se rozhodla, že prvním krokem Prostého života jako prodloužené ruky vlády musí být čistota. Nezajímaly ji pohozené papírky ani psí značky. Zajímalo ji vše, čemu její spolubratři a spolusestry už tolikrát spílali, co proklínali a právem označovali za dílo novodobých pekelníků.

Zajímal ji střed města a jeho současná tvář, o které jedna z nejaktivnějších členek, Růženka Špičáková, nedávno trefně poznamenala: „Kdybyste zkřížili starou popelnici s nejhnusnějším kolotočem a to nechali oplodnit americkým filmařem, tak máte lepší Prahu než teď.“

Hanička věděla, že vláda nemůže rozhodovat bez podkladů. Však také Karel byl mistr v jejich vytváření a účelném skladování. Proto se rozhodla podrobně prozkoumat a sepsat nejvražednější a nejzákeřnější rány na duši a těle města a ulehčit tak práci nejen svému muži, ale celému vedení státu.

Dopředu si promyslela, které zločiny vybere, aby svou soustředěnou prací pomohla Karlovi co nejvíce a aby ukázala, že členové Prostého života jsou ostražití ochránci národa. Zároveň odkryje nejslabší místa současnosti a navrhne řešení, která nikoho - mimo zločinců - nebudou bolet.

Nejprve sedmkrát prošla věhlasnou Mosteckou ulici mezi Malostranským náměstím a Karlovým mostem. Někde si přečetla, že tudy už nejméně jednou prošli všichni Evropané, tudíž v žebříčku popularity jde o místo srovnatelné se Svatopetrským náměstím v Římě. A dovolil by snad tohle papež? Dovolil by obchody s hotdogy, s dresy fotbalových klubů, rozpatlanými malůvkami, lahvovým pivem, loutkami čarodějnic, karlovarskými oplatkami, obludnými čepicemi a - hlavně - se skleničkami, vázami, mísami, cingrlátky, barevnými postavičkami, ještě barevnějšími květinami, slony a vílami, vše ze skla křišťálového, červeného, modrého, žlutého, černého i růžového? Dovolil by papež sklo předstírající diamant, kov, dřevo, textil, vodu, sníh, mlhu, slunce, půdu, kůru stromů i lidskou kůži? Dovolil by skleničky, ze kterých se nedá pít, vázy, které neudrží květ, mísy bez dna, skleněné figurky zrůdiček a zrůdné tvary pohárů na víno? Dovolil by prznit starý úctyhodný materiál rukama podvodníků, neumětelů, teroristů vkusu, dovolil by v zemi středověké sklářské tradice vyrábět barevné skleněné penisy? A ještě ke všemu je prodávat v této nevelké ulici na jedenácti místech?

Hanička se v životě s papežem nesetkala a s mnoha katolickými pravdami - třeba o proměně vína v krev Páně - nemohla souhlasit. Ale věřila, že tohle by ve Vatikánu neprošlo. Vše si zapsala a některé mimořádně hnusné kousky, třeba chorobně špičaté skleněné poprsí v modré barvě, si zakreslila.

Vstoupila na nejslavnější most města. Tady vláda celkem nemá co řešit. Letité diskuze o vhodnosti těch nebo oněch obrázků, náhrdelníků nebo zmenšených pražských domečků přišly Haničce už dávno zbytečné. Zde, na zkamenělém přání samotného císaře Karla IV., na památném místě českých dějin, na dlažbě plné krve velkých synů a dcer národa, nad řekou, která zní jako symfonická báseň, se handrkovat o to, kterému většímu či menšímu mazalovi, kramáři nebo doslova obrázkovému vrahovi stanoviště pronajmeme? Ne! Tato špína musí pryč! Chvilku se zamýšlela, zda třeba členové Prostého života by nemohli svými výrobky ze slámy a kukuřičného šustí nahradit…, ale pak si představila most prázdný, zbavený všech darmožroutů a byla spokojená. Ke svému podkladu pro vládu si hned ještě připsala řešení - tzv. výtvarníky vhodně zaměstnat, nejlépe při obnově lesů.

Pak se - podle plánu - odebrala k jednomu z domů na nábřeží. Minulý týden si zjistila, jací velikáni se tu v nejtěžších dobách scházeli. Kolik velkých myšlenek tu bylo vysloveno, kolik důležitých manifestů sepsáno! Tady se vedl zápas o české dějiny, tady Palacký, Havlíček, Rieger, Němcová i Smetana družně s dalšími vlastenci pozvedali národ k nebi! Koprštejnský palác! Právě tady se odehrávaly bohatýrské činy, rodily se nové knihy, vznikaly nové politické strany, formovali se noví poslanci do říšského sněmu, plánovaly nové slavnosti na posvátném vrchu Říp, tady se nacházely nové důkazy o literární vyspělosti starých Čechů. Tady se dojatě vzpomínalo na knížata z rodu Přemyslovců, na velkého Mistra Jana z Husi, na Žižku i Jiřího z Poděbrad, na největšího učitele národů Jana Ámose Komenského a jeho Kšaft umírající matky Jednoty bratrské. Ale i doba novější, jak měla Hanička poznamenáno, tu vyryla významné stopy. V Koprštejnském paláci představil poprvé František Křižík, spolupracovník Edisonův, elektrické osvětlení bytu, nejslavnější švec světa Baťa tu veřejnosti ukázal botu s gumovou špičkou a domovnice Pisárková v dobách druhé světové války schovávala na půdě největší státní vlajku, jaká vůbec byla po osvobození v Praze rozvinuta.

Kolik spisovatelů se tu scházelo! A s kým! Po vítězné revoluci v roce 1989 se tady dokonce sešel Václav Havel s celou skupinou Rolling Stones! Nejen tady, ale i na světě má dost lidí v živé paměti tuto oázu velkých duchů a nezlomné síly Čechů a Moravanů a právem pokládají rozlehlý palác za svatyni.

Teď je tu největší pražský hanbinec.

Hanička si z reklamních tabulí a neonů opisovala: Přízemí - restaurace a pánský klub Vlhké štěstí. První patro - české kuchařinky čekají na vaše klobásky. Druhé patro - asijská pochoutka, mistička s pravým kartáčkem. Podkroví - sendvič, obložíme a ochutnáme dole i nahoře.

To vše vyvedené i v jazyce anglickém, německém, italském, ruském a nějakými čínskými hieroglyfy. Na střeše obrovský neon ve tvaru podivně vyšpulené dívky.

Hanička sklapla zápisníček a na pomalovanou fasádu zakřičela: „Tohle vám nová vláda zavře do týdne!“ Z přízemního okna vykoukla rozcuchaná hlava: „Co řveš? Ty seš ta nová hajzlbába? Si měla přijít hned ráno, skoro všechno je ucpaný…“

Manželka nového poradce nového předsedy nové vlády si představila, jak tahle čipera bude už za pár dnů uklízet příkopy u českých silnic od plastových lahví a pytlíků. Přála jí ty kilometry snad zdravějšího vzduchu. Šla dál. Zápisníček ji vedl k nejvážnějšímu bodu její disertační práce o nezbytných opatřeních nové vlády - k nákupnímu centru West, které vyrostlo z bývalých historických kasáren na jednom z největších náměstí přímo v centru matičky stověžaté.

Obrovská budova se zevnitř zdála mnohem větší než z náměstí. Hanička opatrně vstoupila na pojízdné schody do suterénu, a když vyskočila před rozlehlou prodejnou potravin, už pilně psala: čínské brambůrky, americké hovězí, japonská rýže, hnědý cukr z Bangladéše. Nesmysly z druhého konce světa. Tady to vychvalují na velkých tabulích a někde kvůli tomu dřou děti od slunka do slunka, obří lodě plují kolem zeměkoule, tisíce náklaďáků se řítí z přístavů až do Prahy, v obalech dřímou neznámí brouci a český zemědělec nemá odbyt! Co by vláda slyšela raději?

Do obchodu ani nezašla a vydala se zpátky vzhůru, k balónu, který visel nad dvoranou a všem nabízel: U nás se splní každý sen! Zastavila se u koženého zboží. Kabelky, tašky, pásky, peněženky, aktovky, kufry a nějaké vaky, kdoví na co. Mladičká rozesmátá prodavačka byla docela ráda, že někdo přišel. S úslužným gestem naznačila Haničce, že lepší výběr není v celé Evropě, a celkem dobrou češtinou s malým ruským přízvukem dodala: „Nejlepší ceny. London mnohem drahý!“

Cenovky byly malé, některé diskrétně otočené, ale Hanička se nestyděla vytáhnout zápisníček. Pěkná taška rovná se půlka průměrné mzdy, peněženka čtvrtina, kufr dvojnásobek. Zeptala se: „Co se kupuje nejvíc?“

Dívka ochotně spustila: „U nás vsjo. Vsjo. I kufr i taška i pro pány, i dámy, i děti. Vsjo. Kůže, jenom prvoklasnaja kůže. Itálie. Italské krávy, italské dizajny, italské produkty. Vsjo.“ Pak se pozorněji podívala na návštěvnici a uvědomila si, že z byznysu nic nebude. Dodala: „Toto ne proletarskij magazín, ne proletarskij.“

Nemusela Haničku vyhánět. Ta chápavě pokývala hlavou a vyšla na ochoz. Nákupní centrum West! Ve středu Prahy! Nejdražší kabelky, nejdražší svetry, nejdražší sukně, kravaty, psací pera, boty, hrnce, talíře, lyže, bonbóny, voňavky, doutníky, povlečení, šperky, salámy, kalendáře, míče, ponožky a nejdražší krabice na balení toho všeho.

Záleží na tom, kam ještě půjde? Musí vláda vědět víc? Musí vědět, jak dobře investovala tři miliardy korun, když společně s městem prodala kasárna, zaplatila přeložení plynovodu, vodovodu, teplovodu a kanalizace, když uvolnila miliony na mimořádný archeologický průzkum, uhradila přeložení tramvajových tratí, přestěhování sedmdesáti rodin, neboť na místě jejich bytů je výtah pro kontejnery se zbožím, uhradila rekonstrukci domu vedle kasáren, který se začal rozpadat při hloubení podzemních garáží, když udělila výjimku, aby se naproti stojící barokní kostel mohl snížit o pět metrů, aby nezakrýval reklamní panel na střeše Westu pohledům z druhého břehu Vltavy? Musí nová vláda vědět ještě i to, že uprostřed hlavního města bylo nutné vybudovat nový vchod do metra, aby si lidi mohli koupit originální rýžové víno nebo pravé holandské brusle?

Odhodlaná stařešina Prostého života už další fakta do zápisníčku nepotřebovala. Tohle můj Karel s Předsedou ještě Velkému Rudovi osladí! Tohle se bude řešit!

Přesto cítila, že něco chybí. Chtělo by to ještě nějaký větší důkaz. Těkala pohledem po naleštěných výlohách, až se zastavila u zboží, které jí i všem členům Prostého života bylo blízké: u svíček. Konečně kus normálního světa, radovala se a spěchala kolem ochozu.

Svíčkový obchod vedl vysoký, elegantní manekýn v obleku, jaký Hanička nikdy neviděla ani na Předsedovi. „Mohl byste mi říct něco bližšího o vašem zboží?“ Očima přitom obdivovala překrásné tvary a ozdoby a rozmanitou velikost svící, žasla nad krásně vztyčenými knoty. „Bližšího? Já vám, madam, řeknu vše. Protože ve vás vidím znalce, odborníka, specialistu, přímo labužníka. Naše svíčky jsou, jak vidíte, naprostým unikátem. Především jsou vyrobeny ze zvláštní patentované směsi, která zaručuje mimořádnou, madam, opravdu mimořádnou kvalitu. My nepoužíváme žádný rozpatlaný vosk.“

Nepoužívají vosk? My v Prostém životě obyčejný vosk milujeme. Je to přírodní, neškodný tvárný materiál domácího původu. Vosk - to jsou včeličky, příroda a pravidla platná už tisíce let. Vosk tu byl dávno před obchodními centry, kabelkami za tisíce, před americkým hovězím a italskými lodičkami rovnajícími se cenou slušnému měsíčnímu platu! Vosk je skoro tak zdravý jako med! „Naše svíce vznikají ze speciálního materiálu, vytvořeného biotechnologickými metodami za použití genetického inženýrství. Zkrátka a dobře ze žraločích jater se odeber určitý gen, který se aplikuje do bachoru krav a tam se množí. Z bachoru je pak vycucnut zvláštní sondou a upraven za použití lithiových destiček na takzvaný substrát. Ten se zmrazí a pak hned vkládá do čerstvé lidské krve, je promíchán a zadělán do nekvašeného těsta, zvaného maces. Maces se upeče a mele, mele se nejdříve sám a pak s přísadou zralého květáku, čím se podstatně změní jeho pH. A jsme u konce! Získaný polotovar se nazývá chrobáková zeleň. V poměru, který je předmětem přísného tajemství, se tato zeleň smísí s vaječným bílkem, pak žloutkem a pak i drcenou skořápkou. A je to!“ Hanička nevěřícně zírala. Tohle přece nemůže být pravda! Další podvod! Jistě to vyrábějí z nějakého svinstva, z chemických odpadů, možná přímo z jedů! Nedůvěřivě se zeptala: „A knoty?“ „Knoty jsou stejně kvalitní. Vlákna z jemné srsti čerstvě narozených makaků se vkládají do živných roztoků, kde postupně rostou a rostou. Špetka chmýří z opičky se za pár neděl promění v provázky dlouhé metry, metry a metry. Polotovar se rozplete, praménky se stabilizují v hliníkovém roztoku, pak napouštějí sádlem ledních medvědů, samozřejmě syntetizovaným podle genetických vzorců, takže medvědy nepotřebujeme, a nakonec se ponoří do odbarveného umělého asfaltu, aby jasně zářily. Poté už…“

Hanička zbaběle utekla. Utekla a chtěla rovnou za Karlem. Hliníkový roztok, umělý asfalt, opičí chloupky! Tím mají lidi doma svítit. Tím mají zkrášlovat atmosféru svátků a vzácných chvilek. Tohle se prodává! A vláda to neví!

Vyběhla na náměstí a trochu se uklidnila. Řekne jim to všechno najednou! O těch skleněných hrůzách, Koprštejnském paláci i nejsvětějším mostě, ale nejvíc, nejvíc o příšerném obchodním centru West, o tom středisku hazardérů s lidskými životy a možná i masových vrahů v luxusních oblecích! Prudce dýchala a rozhlížela se, kde by si mohla trochu odpočinout. Všechny lavičky obsadili lidé s taškami a balíky. Lidí bylo podstatně méně. Zatnula zuby a šla dál. Čekal ji nejlepší hotel v hlavním městě.

Také tato budova se chlubila staletou historií. Kdysi dokonce přechodně sloužila jako královská rezidence. Za vlády dělníků a rolníků se stala archivem, v němž více nebo méně plesnivěla písemná svědectví z nejrůznějších úřadů. Bývaly zde pozemkové knihy, soudní protokoly, soupisy majetku, pitevní zprávy, sdělení a rozhodnutí městského fyzika, jak se nazývala dříve hlava hygienické služby, rozhodnutí o povolení, zamítnutí nebo odložení staveb, statistiky chovu hospodářských zvířat na území hlavního města, kroniky zašlých spolků a firem, velké účetní knihy v jazyce českém a německém, ba i stohy nevyplněných vysvědčení. V nových demokratických poměrech došlo přímo k explozi návrhů na využití vzácného areálu, který kupodivu oplýval bytelnou střechou a mimořádně krásnými freskami z patnáctého a šestnáctého století.

S největší podporou veřejnosti se setkal zájem Karlovy univerzity, protože studentů přibývalo a přibývat mělo. S jinými variantami nikdo veřejně nepřišel. Odpovědný vlastník tedy rozhodl. Ale ouvej! Vláda Velkého Rudy prodala staré budovy, gotickou kapli, krásné nádvoří i obrovské podzemí mezinárodní hotelové společnosti Babinski za cenu zbořeniště.

Během tří měsíců byl předložen a schválen projekt na výstavbu nového hotelu nejvyšší mezinárodní kategorie. Různí pisálkové a údajní obránci staré Prahy sice halasně protestovali, ale ani soudy nenašly na prodeji a novém plánu sebemenší vadu na kráse. Nastoupily bagry a nákladní auta plná starých kamenů a cihel, pak ve dne v noci pracovaly pojízdné pumpy s betonem a těžké tahače s dlouhými ocelovými traverzami.

Hotel Babinski otevřel přesně v termínu. Za pár dnů zjistili členové Prostého života, že z obrovského areálu s půlstovkou pokojů a deseti restauracemi, s tělocvičnami, bary a obchody odjíždí denně pouze jeden vůz s odpady. To bylo tajemství! Naopak se nijak netajilo, že se hned po volbách stal ředitelem hotelu bývalý ministr bývalé vlády Masný. Tato fakta přivedla Haničku do zlatých otáčecích dveří a dál kolem kukaně operetně oblečeného portýra až do kavárny Marlen Dietrich. Dobře vycvičený číšník okamžitě pochopil, že zašpiněné tenisky nesignalizují výstřední italskou hraběnku. „Čekáte na někoho?“ „Ne, jen bych… třeba minerálku, jo, vodu…“ „U nás stojí sto padesát korun. Dvě deci.“ Hanička polkla naprázdno. Věděla, že za Karlův nový plat si tady může klidně dopřát i svíčkovou s knedlíkem, ale platit za skleničku vody totéž, co běžně dávala za batikovanou sukni z dílen Prostého života, jí připadalo silně nehospodárné. „To je minerálka z dovozu nebo česká?“ „Perrier, madam.“ Číšník použil obvyklé oslovení. Vzápětí se toho slova sám lekl. „Tak si dám stejné množství českého čerstvého mléka.“ „Prosím. Ale cena je stejná. Vodu, mléko, džusy, zeleninové šťávy i čaj podáváme za stejnou cenu. I petrolej, když je potřeba.“ Manželka vládního rady si v klidu zaznamenala úplně novou informaci, rozhodla se velkoryse přejít nejapný číšníkův vtip a zeptala se: „Když zaplníte odpadkový koš, kam se to vyváží?“ Číšník si ještě jednou prohlédl celkový zjev aktivistky Prostého života, pokýval hlavou nad jejím umaštěným zápisníčkem a dospěl k nezvratnému názoru, že před ním sedí nebezpečný živel; nějaká směs anarchizmu, ekologizmu, volnomyšlenkářství a pravděpodobně i zakukleného bolševizmu. Proto pokračoval v duchu poučení z několikrát absolvované služební instruktáže: „Kam se to vyváží? Do prdele, paní, do prdele. Přesně tam, kam vás teď pošle naše ochranka.“ A zmáčkl malé bezpečnostní tlačítko v kapse své brokátové vestičky. Hanička na nic nečekala, a když vybíhala ven, roztočila za sebou hlavní turniket tak, že zadýchaný agent musel setrvačnou hmotu pracně brzdit skoro minutu, aby se dostal ven. Ale venku bylo k vidění jen krásné, i když trochu chladné léto.

Koniec ukážky