Paměti a úvahy (ukážka)
Author: Štrougal, Lubomír
Date: 2011-09-05T22:00:00+00:00
Keywords: Literární biografie; Literárna biografia
Description: Vzpomínky a úvahy dlouholetého vysokého funkcionáře Komunistické strany Československa a předsedy československé vlády přinášejí osobní svědectví, jakých není v naší současné politické literatuře mnoho. Historik si nad tímto textem opraví či potvrdí svá zkoumání, pamětník připomene vlastní život s jeho světlými i temnými stránkami, mladý zájemce o historii objeví pohled přímého účastníka událostí, které pomalu přikrývá čas. Jedno je však nejdůležitější – autor se rozhodl veřejně popsat svůj dlouhý politický život, své postoje a stanoviska ve složitých poměrech poválečného Československa a nesk
Publisher: Epocha
Rights: (c) Epocha

Paměti a úvahy

Ukážka z elektronickej knihy

Lubomír Štrougal

Paměti a úvahy

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

Copyright © Lubomír Štrougal, 2009

Photos © Lubomír Štrougal, Karel Mevald, CTK, 2009

Cover and layout © studio sunny, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2009, Pražská vydavatelská společnost, Praha 2009

ISBN 978-80-7425-026-2 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7250-493-0 (Pražská vydavatelská společnost)

OBSAH

Autorská poznámka

Úvod

1. Proč jsme uvěřili v socialismus

2. Československá cesta

3. Pohledy Sovětů na tehdejší ČSR

4. Únor 1948

5. Rok 1957 - období po XX. sjezdu KSSS

6. Ministrem zemědělství

7. Ministrem vnitra

Návštěva Nikity Sergejeviče Chruščova v ČSSR v roce 1964

Postavení a úloha ministra vnitra

Causa Rudolf Barák

Černé jezero

8. Rok 1968 - rok naděje i zmaru

9. Volba prezidenta republiky

10. Vláda Oldřicha Černíka

11. Jednání s místopředsedou sovětské vlády Bajbakovem

12. Co předcházelo 21. srpnu 1968

13. 21. srpen 1968 a dny poté

Causa Oldřich Černík

14. Gustáv Husák - nový šéf strany

Na vše bylo tehdy již pozdě

15. Předsedou federální vlády ČSSR

K některým otázkám politického systému

16. Štrougal usiloval o funkci generálního tajemníka?

17. Michail Sergejevič Gorbačov

18. Socialismus v ČSSR - český kapitalismus poté?

Nezákonnosti v letech 1949-1954

Promarněné dědictví

Žili jsme a žijem

Systém vládnutí

19. O některých mezinárodních otázkách

K návštěvě afghánského krále

20. Úvaha na závěr, nejen jihočeská

Autorská poznámka

Dlouhou dobu mne rodina i moji přátelé přemlouvali, abych napsal vzpomínky na své letité působení ve stranických a státních funkcích v socialistickém Československu.

Dlouhou dobu jsem odolával, ale když jsem v tisku sledoval stovky a tisíce dezinformací o vývoji v Československu po II. světové válce, odhodlal jsem se vzít pero do ruky. Neměl jsem a nemám možnost probírat se nejtajnějšími archivy. Ani jsem neměl sílu prodírat se miliony zažloutlých stránek dávno zapomenutých dokumentů a novin.

Spolehl jsem se na svou paměť a běžně dostupné prameny. Cenné podklady mi při tom poskytl ing. František Nevařil a přispěl i dr. Josef Hotmar.

Po celou dobu přípravy této knihy mi pomáhal - a někdy se také se mnou přátelsky přel - dr. Zdeněk Jirků.

Děkuji také mé ženě Míle, která dlouhé měsíce dokázala vytvářet klidnou atmosféru pro tuto práci.

Tato kniha není vědeckou prací. Je osobním, subjektivním svědectvím o tom, co jsem prožil. Přesto věřím, že čtenář - starší i mladší - v ní najde pár nových pohledů na historii země, kterou mám tak rád.

A konečně - knihu věnuji památce mé maminky a mého otce.

Lubomír Štrougal

Úvod

V září 1988 jsem rezignoval na funkci předsedy federální vlády a požádal o uvolnění z funkce člena předsednictva úv strany. Dospěl jsem k názoru, že vývoj v zemi je politicky nezvládnutelný, že spěje ke kritickému bodu, tedy k politické porážce. Svůj postoj, své názory jsem sdělil jediné osobě - prezidentu republiky dr. Gustávu Husákovi. Prezident mé kritické názory na celkový vývoj v republice znal - během dvacetileté spolupráce jsem své názory před ním netajil. Prezident mou rezignaci neschvaloval, ale jsem přesvědčen - oba dva jsme se velmi dobře znali a žádná přetvářka nepřicházela v úvahu - že beznadějný vývoj odhadoval obdobně jako já. Jen mi jej výslovně nepotvrdil. Loučil jsem se na Pražském hradě s člověkem, který mně na závěr řekl: „… nevím, co bude zítra.“

Odstoupil jsem ze státních i stranických funkcí s pevným přesvědčením, že odcházím a nikdy se žádným způsobem veřejného života nezúčastním. Jen jsem si předsevzal ve vhodný čas promluvit o tom, čeho jsem byl svědkem, a ozřejmit, jak jsem přistupoval k zásadním politickým či ekonomickým rozhodnutím v letech 1949-1988, kdy jsem pracoval v Jihočeském kraji a zvláště v centrálních státních a stranických orgánech. To se snažím sdělit na několika stránkách této knížky. Případného čtenáře neobtěžuji ideologickými výklady ani rozsáhlými politickými či státoprávními esejemi. V této etapě politického ovzduší v naší zemi by to bylo mlácením prázdné slámy.

Vše ostatní, co jsem zde v zájmu dodržení osobních, ba i společenských mantinelů nenapsal - i politik má právo na určité soukromí týkající se přátel a zvláště opozičních protivníků - si ponechám na přemýšlení, osobní sebezpytování, až bolestné přiznávání i velkorysé odpouštění v krásných Jizerkách.

Je paradoxem, jak život někdy dovede v politice připravit neočekávané situace, změny, jak zastihuje celé státní, politické garnitury zcela nepřipravené přijímat v nové situaci vhodná rozhodnutí, potřebná pro zemi i pro partnery.

Když se politické a státní vedení v této zemi nerozhodlo v padesátých letech opustit politický, ekonomický model socialismu uplatněný ve „velké zemi“, pak základní šanci pro uplatnění Československé cesty k nové společnosti nabízel rok 1968. Vše bylo zmařeno okupací vojsky Varšavské smlouvy. Veškeré logice odporující zásah do osudů spojeneckého státu - zásadní selhání Československého vedení v tomto přelomovém roce - celých příštích dvacet let zabránilo postupnému zavádění reformních kroků v Československu. Je pravdou, že situace v závěru sedmdesátých a v prvé polovině osmdesátých let se mně a mým spolupracovníkům jevila z hlediska názorové orientace kolegů-předsedů vlád zemí RVHP velice příznivá k potřebným systémovým reformním krokům v ekonomické spolupráci. V osobních rozhovorech s předsedy vlád jsem dospěl k názoru, že většina je přesvědčena o nezbytnosti zásadních změn. I ono oblíbené, po léta vyhlašované heslo vyjadřující přednosti našeho ekonomického systému „ceny jsou stálý a lidi se maj“, bylo již zatracováno jako nevhodné.

Bohužel zůstalo jen u diskuzí, snahy vypracovat společný komplexní reformní projekt skončily nezdarem. Všichni jsme si jen stěžovali, jak se v hantýrce říkalo, na své partaje. Prostě převládl alibismus: my - „slovutní předsedové vlád“ - chceme změny, ale strana nám v tom brání. Dva premiéři byli v tomto směru nejúspěšnější, polský piotr Jaroszewicz (po roce 1989 byl s manželkou ve varšavě zavražděn) a György Lazár, v Maďarsku oblíbený premiér. Když vezmu v úvahu i postoj předsedy Rady ministrů SSSR Nikolaje Ryžkova - důstojného nástupce Alexeje Kosygina, který se v osobních rozhovorech vůbec netajil tím, že v ekonomické oblasti je třeba přistoupit k zásadním změnám - pak se zde jevila naděje, že reformní uvažování v politice i ekonomice získá širší podporu. Gustáv Husák byl již spíš pro a já jsem věřil, že i my v ČSSR uspějeme.

Nevyužity zůstaly situace, které život přinesl. Postupující stagnace v SSSR, Brežněv v posledních letech nemocný, tři noví tajemníci zvolení krátce za sebou. Byla to doba vhodná na iniciování změn. V roce 1985-1986 ještě všeobecně respektovaný a obdivovaný Gorbačov se k těmto klíčovým problémům ekonomického společenství konkrétně nevyjadřoval a v jeho všeslibujícím „Nado sa prestrojiť“ se nikdo nedobral, co je třeba konkrétně dělat. Na návrhy, které byly již v prvních letech jeho vládnutí tzv. přímo na talíři - mimo jiné stáhnout sovětská vojska ze socialistických zemí, snížit nesmírně vysoké náklady na zbrojení -, nereagoval. Každému bylo jasné, že podstatné snížení těchto specifických rozpočtových výdajů by přineslo okamžité efekty v rozvoji jednotlivých zemí.

Když se zamýšlím nad těmi pětačtyřiceti lety poválečného vývoje, nacházím v naší historii dvě období, která se stále marně snažím pochopit, najít jakési „logické“, byť pro mě osobně nepřijatelné, zdůvodnění. Jde o politické procesy, nezákonnosti v letech 1949-1954, a okupaci naší země v roce 1968. Přiznám se, že bych vše někdy rád jako by vypustil z historie a zapomněl, že se něco takového stalo. TO však nejde. I když se člověk s chováním, jednáním někoho nedovede - snad do konce života - vypořádat, musí s tím žít. Tak i o „této historii“ zde - byť někdy osobně jaksi „neochotně“ - píšu a vyprávím.

Nejvhodnější doba pro nastolení reformních kroků v ČSSR - pokud se tak nestalo již dříve - byl rok 1968. Další šanci pro všechny členské země RVHP přinesla osmdesátá léta. Je to kruté, ale je to historická pravda. Zklamali vůdci, zklamali vedoucí činitelé stran a vlád. Nepřijali včas, ve vhodné době, poměrně zdárně prodiskutované návrhy na systémové změny. Události se svou zákonitou logikou probíhaly již bez jejich vlivu - přesněji řečeno - i zásluhou jejich pasivity. Poslední slovo nechť je mi prominuto - sám však jsem toto nucen, i když ne plně subjektivně, tak objektivně - přijmout.

I po dvaceti letech se stále setkávám s otázkou, v čem spočívají příčiny politické porážky socialistického režimu v listopadu roku 1989. V první části této knihy se snažím zvláště z tohoto zorného úhlu zachytit politický vývoj v Československu v letech 1945 - 1989. Snažím se ukázat na hlavní problém - příčiny politické porážky dogmaticky pojatého modelu socialistické společnosti. Ve druhé části jsou pak obsaženy souhrnné údaje o sociálně ekonomickém vývoji, formách vládnutí a o dědictví, které bylo po převratu v roce 1989 předáno představitelům nového režimu. Uvádím, podle názoru mých přátel velmi tolerantně, jak s tímto dědictvím nový kapitalistický režim naložil.

1. Proč jsme uvěřili v socialismus

Můj život

Pocházím z jižních Čech. Otec se narodil ve středních Čechách, v okrese Rakovník, v obci Nezabudice, nedaleko Křivoklátu. Z dílčích archiválií, ale hlavně z vyprávění otce a jeho sourozenců jsem se dozvídal nejen o historii stávající rodiny Štrougalů, ale o původu celého rodu. Údajně v 18. století četné hornické rodiny ze Saska přesídlují do středních Čech, kde jako profesně zkušení nacházejí pracovní uplatnění v tehdy se rodící uhelné oblasti Kladenska, v Nezabudicích a v dalších desítkách obcí v okolí Kladna vznikají početné hornické enklávy.

Desítky kilometrů denně - pochopitelně pěšky - docházejí horníci za prací. Tak ubíhá i život mého dědy, Josefa Štrougala, horníka z Nezabudic. Dědu jsem osobně nepoznal. Zemřel v roce 1917; neléčené zranění na noze vyvolalo otravu krve. A amputace už mu život nezachránila. Když jsem přijel poprvé začátkem třicátých let minulého století s otcem - tatínek vlastnil motocykl Jawa-ČZ 250 Speciál - do Nezabudic, viděl jsem na místním hřbitově desítky náhrobků s nápisem Štrougal. Když jsem navštívil nezabudický hřbitov koncem osmdesátých let, tak už tam byly jen tři pomníčky s obdobným jménem. Tak po téměř čtyřech stoletích končí v Čechách poslední potomci saských přesídleneckých hornických rodin. I tato skutečnost o něčem v naší historii vypovídá.

Životní a pracovní podmínky v kladenských dolech a dalších hornických regionech byly v minulosti velmi složité. Odborové hnutí i sociálně demokratická organizace v této části středních Čech byly již koncem 19. století velmi aktivní. Můj děda Josef Štrougal byl též členem sociálně demokratické organizace. V této tradici po první světové válce pokračují i jeho tři synové.

Po smrti živitele rodiny v roce 1917 rozhodla babička - velmi rázná to žena - o dalším osudu celé rodiny. V Nezabudicích prodala rodný dům a přestěhovala se do jižních Čech, do Mezimostí nad Nežárkou, které tvořilo souměstí s Veselím nad Lužnicí. Po druhé světové válce se města spojila v jedno s názvem Veselí nad Lužnicí. V Mezimostí se nacházela provozovna firmy Antonín Egerer, jejíž hlavní sídlo bylo v Jindřichově Hradci. Vyráběla cementářské zboží nejrůznějšího druhu. Manželkou Antonína Egerera, majitele firmy, byla dcera babičky Štrougalové. A tak došlo ke vzájemně výhodné dohodě - z Nezabudic se babička se třemi syny stěhuje do Mezimostí, kde v cementářské provozovně nacházejí zaměstnání. Nejstarší Karel, prostřední Josef a nejmladší František po návratu z války získávají v tom poválečném chaosu práci. Nejmladší František se vrátil z ruských legií až v roce 1920. Nevím, co všechno se v jeho vojenském životě odehrálo. Nestal se členem legionářské obce, odmítl tehdy legionářům standardně nabízené výhody. Jen mému otci sděloval své výhrady k uplynulým letům působení v ruských legiích.

Maminka - dívčím jménem Anna Málková - pocházela ze severních Čech. Narodila se v Litvínově v železničářské rodině - můj dědeček Václav Málek byl vlakvedoucí. Po první světové válce byl služebně přeložen do železniční stanice v Mezimostí. A v roce 1922 se maminka v Mezimostí provdala.

Všichni tři bratři, tedy i můj otec Josef, vstoupili po válce do sociální demokracie a v roce 1923 se stali členy organizace KSČ v Mezimostí. Otec se začátkem třicátých let stává předsedou stranické organizace a v následujících obecních volbách je zvolen do obecního zastupitelstva města Mezimostí nad Nežárkou. Místní organizace KSČ v Mezimostí měla tehdy dvacet tři členů. V obecních volbách kandidátka KSČ obdržela sto pět hlasů. Je zřejmé, že místní komunisté měli ve městě četné sympatizanty. Otec byl aktivním členem zastupitelstva. Starosta Bicek, představitel místní sociální demokracie, za ním k nám - jak se místně říkalo do cementárny - často docházel a radil se o postupu v rozhodování toho či onoho problému. Pochopitelně se mi otec s ničím konkrétním nesvěřoval, ale viděl jsem, že pan Bicek se při odchodu tváří spokojeně, a táta pak přesvědčoval toho či onoho svého straníka, jaké stanovisko bude zastávat na příští schůzi obecního zastupitelstva.

Jak si s odstupem doby promítám počínání a názory, které přede mnou jen tak mimoděk otec utrousil, či co jsem zřejmě nechtěně, ale žádoucně někdy vyslechl, docházím k názoru, že otec byl liberál: pozorně vyslechl odlišné názory a odmítal radikální, jednoduchá, leč neúčinná, všeobecně neprospěšná řešení. V tomto směru jsem po něm patrně něco zdědil. Tuhle neskromnost bych si zřejmě měl nechat pro sebe, ale možná je to poslední příležitost, kdy to mohu někomu říci.

Musím přiznat, že jsem v té době byl hrdý na to, když se táta v neděli procházel s váženými občany města, jako byl řídící učitel nebo představitelé tzv. společenské elity města. Často v tom neklidném roce 1938 docházeli za otcem a společně hledali odpověď na otázku, co nás čeká v nejbližší budoucnosti. A právě oni zřejmě podporovali maminku tou či onou tajně pod dveře podstrčenou stokorunou v době, kdy otec již v rodinném kruhu nebyl.

Otec byl všestranný, nadaný hudebník - hrál snad na každý nástroj. Nejraději na housle a violu, v dechovce na trombon a baskřídlovku. Měl vlastní kapelu, tehdy se tomu říkalo štrajch. Hráli na tancovačkách v jihočeských obcích a zvláště v dobách masopustu byl po večerech a nocích málokdy doma. Jako člen železničářské hudby v uniformě vyhrával se svou baskřídlovkou či trombonem při slavnostních příležitostech i neslavnostních pohřbech. V muzicírování se vyžíval; jen ve výchově svých dvou synů ke zvládnutí aspoň jedné disciplíny, hry na housle, neuspěl. Brácha Přemysl to vzdal hned na začátku, já vydržel do desátého Maláta (nevím, kolik sešitů pan Malát vlastně vytvořil), ale tehdy to otec už nevydržel, přerazil o mě drahý smyčec a vymyslel náhradní program - že bych mohl zvládnout klarinet. Pravda, učit se mě už neodhodlal, předal mě do Třeboně svému známému panu Duškovi, učiteli hry na klarinet a fagot. Dopracoval jsem se s tou píšťalou do studentského orchestru, ale má hudební kariéra skončila, když němečtí okupanti začátkem čtyřicátého roku gymnaziální muzicírování zakázali.

V červnu 1935 jsem úspěšně složil přijímací zkoušky na reálné gymnázium v Třeboni a v září nastoupil do primy. Byla to škola vynikající úrovně. Profesoři zvládli po stránce pedagogické i odborné výuku i výchovu početných studentských kolektivů. Například v našem prvém ročníku byly dvě třídy - A a B - každá s více než třiceti žáky. Studijní program byl vhodně koncipován, zahrnoval všechny disciplíny potřebné pro přechod na vysoké školy i výuka cizích jazyků měla dobrou úroveň. Ve francouzštině i v němčině jsme zvládli četbu textů i běžné rozhovory. V latině jsme mimo jiné získali dobrý základ pro další vysokoškolská studia.

Náš studijní ročník v letech 1935-1943 zasáhly krizové dějinné události, k nimž v naší zemi došlo. Mnichovská zrada, anektování pohraničních oblastí, vyhnání Československých občanů z takzvaných sudet, následná německá okupace, zřízení protektorátu Čechy a Morava, odtržení Slovenska, heydrichiáda, totální represe, útlak všech oblastí českého života. Profesorský sbor zvládal všechny nástrahy protektorátního okupačního režimu se ctí českých kantorů. Odolával hrubým zásahům a sprostým urážkám nacistického školního inspektora Wernera, který při častých „inspektorských pobytech“ v třeboňském gymnáziu dával zřetelně najevo svou nenávist vůči českému národu. Tento Werner, odpovědný za četné represálie vůči studentům v Čechách, byl po druhé světové válce tvrdě potrestán.

V primě a sekundě, kdy ve školním rozvrhu byly hodiny náboženství, jsem jako jediný ze třídy - patrně jediný z celého gymnázia - opouštěl třídu a trávil tuto vyučovací hodinu na chodbě gymnázia. Byl jsem totiž bez vyznání. Nemaje co na práci naslouchal jsem zajímavým - poněkud hlasitě pronášeným historickým výkladům o křesťanském náboženství. Profesor Bouz, člen profesorského sboru, vikář třeboňské kapituly, vzdělaný pedagog, historik, filozof byl velice oblíbený v celém třeboňském regionu. V šedesátých letech jsem jej navštívil v obci Dráchov nad Lužnicí, kde v závěru svého života vykonával službu faráře. Vyšel jsem vstříc jeho přání, aby mohl navštívit svého bratra, který pobýval v Kanadě.

Přichází rok 1938, období Mnichova, zákaz politických stran. Následují domovní prohlídky; nejdříve u funkcionářů zakázané Ksč, postupně se okruh podezřelých rozšiřuje. První dvě prohlídky proběhly za účasti naší policie, po 15. březnu už za účasti gestapa. Čeští policisté se chovali slušně, řekl bych téměř pasivně - maximálně otvírali šuplíky, jinak se ničeho nedotkli. Zato po odchodu gestapáků bylo co uklízet.

Den po Mnichovu zatkli naši četníci otce a několik místních funkcionářů KSČ. Po týdnu je z obecní šatlavy propustili. V rámci správního území okresního úřadu bylo tehdy několik soudních okresů - jednomu z nich podléhala i místní věznice ve Veselí nad Lužnicí.

Po 15. březnu proběhla druhá vlna zatýkání. Otec se vrátil - tehdy už z okresní věznice ve Třeboni - zhruba po měsíci. Shodou okolností vždy při prohlídkách i při prvních dvou zatýkáních byl přítomen velitel četnické stanice v Mezimostí - otec mého kamaráda, za kterým jsem často chodil k nim domů. Vystupovali jsme spolu i na veřejnosti s pěveckou skupinou „Čmeláci“. Já jsem vůbec měl štěstí na kamarády, jejichž otcové byli vyšší policejní velitelé. Otec mého spolužáka Ládi Peterky, se kterým jsem seděl v gymnáziu plných osm let v jedné lavici, byl velitelem městské policejní stanice v Třeboni. Otec druhého spolužáka, kapitán Matějka velel policii celého tehdejšího okresu Třeboň.

V době Mnichova jsem viděl otce poprvé plakat. Byl zdrcený to, co se stalo, vůbec nečekal - byl vším zaskočený - rozezlený na všechny, kteří za to podle jeho mínění nesli odpovědnost. A když ho několikrát, naposledy před Vánocemi roku 1938, představitelé různých politických stran navštívili se žádostí, s návrhem, aby vstoupil do tehdy nově utvářené Strany práce, v rozhovoru s nimi se rozčílil, což u něho nebylo obvyklé, a důrazně to odmítl. Říkal jim (seděl jsem v koutku místnosti, kde rozhovor probíhal): „To je krok ke kolaboraci - a Mnichovem to přece neskončilo - to si snad uvědomujete.“

Vzpomínám si - máti mně to mnohokrát opakovala - jak otec byl již před 15. březnem místním německým veterinářem, zřejmě už tehdy agentem Sicherheitsdienstu, varován, že Štrougala to odmítnutí vstupu do Strany práce bude ještě mrzet. Maminka to do konce života spojovala s tragickým osudem svého manžela.

Po Mnichovu se vše podřizuje jedinému cíli - vytvořit podzemní ilegální buňky schopné čelit nacistické brutalitě, přispívat k porážce největšího nepřítele lidstva v moderních dějinách světa. Mezimostí bylo vhodné místo pro organizaci ilegální činnosti na jihu Čech. Byla to křižovatka železničních a silničních tras Praha-Tábor-České Budějovice, Veselí-Třeboň-České Velenice, Veselí-Jindřichův Hradec-Jihlava. Po 15. březnu se v noci loučí s otcem dosavadní vedoucí tajemník krajské organizace J. Altrichter a přes Polsko emigruje do Sovětského svazu. Na jeho místo nastupuje funkcionář z Liberecka, mladý J. Štětka. Zanedlouho se před útěkem do Sovětského svazu loučí i Božena Machačová, tehdejší poslankyně za KSČ v Jihočeském kraji. Celou válku pracuje v českém vysílání Moskevského rozhlasu. Ještě jí stačím předat na nádraží v Mezimostí láhev s tekutinou potřebnou pro cyklostylové rozmnožování.

A tak se Mezimostí stává křižovatkou různých kurýrů, bouchajících v noci bez jakéhokoliv předchozího upozornění na okna našeho baráku.

Bratr Přemysl vozil různé zásilky do Jindřichova Hradce - denně dojížděl do obchodní akademie. U můstku, který vedl přes Nežárku do městské čtvrti Zbuzany, uschoval na smluveném místě zabalené ilegální tiskoviny. Já, který jsem denně dojížděl do třeboňského gymnázia, jsem podobné tiskoviny při cestě od třeboňské zastávky vkládal do úřední schránky zde sídlící České pojišťovny. Bylo domluveno, že ředitel pojišťovny Josef Kyral si tiskoviny vyzvedne patnáct minut po příjezdu vlaku. Vše, jak u bratra, tak i u mě, víc jak rok přesně fungovalo.

Josef Kyral byl velmi sympatický, vzdělaný člověk, otce navštěvoval v Mezimostí a vím, že spolu vedli již ve třicátých letech dlouhé debaty. Josef Kyral - lépe jsem ho poznal po válce, když se vrátil z koncentračního tábora, trochu se mi snažil nahradit otce, který se nevrátil - byl někdy v letech 1937-1938 vyloučen ze strany. Veřejně totiž na schůzích kritizoval probíhající moskevské procesy s čelnými představiteli Sovětského svazu a Rudé armády. Jak mi po válce vyprávěl, ve straně se tehdy takové kritické názory dosti rozšířily a vedení na situaci reagovalo vyloučením všech kritiků ze strany. Vyloučen byl i Kyral. Ale po Mnichovu, po okupaci se hned zapojil do ilegální práce.

Koniec ukážky