Ukážka z elektronickej knihy

Lektoroval: Miloslav Jenšík

Copyright © David Lukšů, Aleš Palán, 2008

Photos © archiv Jana Suchého a Miloslava Jenšíka

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008

ISBN 978-80-87027-50-9

OBSAH

FOTOGRAFICKÁ PŘÍLOHA

PŘEDMLUVA

NA DRÁŤÁKU V JEDNOM KUSE

OBŘAD NA PŮDĚ

RAKEV NA POHŘBENÍ 2. LIGY

DO TANKU!

RAZÍTKO NA KABÁTĚ

TATARÁK PRO OBRÁNCE

EVROPOU S HRANOLKEM NA PLYNU

CHODÍCÍ BAŽANTI

HYMNA PRO STOCKHOLMSKÉ VÍTĚZE

KRIMINÁL MÍSTO ZLATA

RUDÍ A ČERNÍ

OPRAŠOVAT POHÁRY

Poznámkový aparát

GALERIE OSOBNOSTÍ

KALENDÁRIUM

STATISTIKY

EDIČNÍ POZNÁMKA

POUŽITÁ LITERATURA

RESUMÉ

FOTOGRAFICKÁ PŘÍLOHA

Mladičký obránce Havlíčkova Brodu Jan Suchý na ofenzivním výletě už v sezóně 1956-57.

V sezóně 1960-61 se havlíčkobrodští dorostenci stali přeborníky republiky.

Dorostenecký fotbalový tým Slovanu Havlíčkův Brod. Horní řada zleva: Svoboda, Pavel Suchý, s kapitánskou páskou Jan Suchý, brankář Pecen, Jiří Holík, Duba, trenér Koubek. Dolní řada: Aubus, Augusta, Glark Breda, Kučera, Roman Breda.

Hokejista ve fotografickém studiu, asi 1966. Dres číslo třináct nepatří Janu Suchému, vypůjčil si ho jenom pro tento snímek.

Pamětní tablo Dukly Jihlava ze sezóny 1966-67, ve které vojáci získali svůj první ligový titul.

Na zájezdu s reprezentací pomáhají se zavazadly Jan Suchý a Jozef Golonka. Vedle si Josef Černý obléká kabát, vzadu v tmavém klobouku Ján Čapla.

Všechno své si nosím s sebou. Jan Suchý na letišti.

Typický únik obránce Jana Suchého. Přátelský zápas v Praze proti Švédsku vyhrálo Československo 4. února 1967 vysoko 8:2. Jan Suchý s číslem 17 dává z blafáku první gól domácích.

Poslední výkřik módy na olympijských hrách v Grenoblu 1968: šponovky, kožešinové boty a bílá bunda, která se dala nosit i naruby červenou podšívkou navrch. V úboru čs. reprezentace Jaroslav Jiřík a Jan Suchý.

Jan Suchý (č. 17) před švédskou brankou na MS 1969 ve Stockholmu.

Tlak československých hokejistů před Konovalenkovou brankou na MS 1970. Suchý čeká na přihrávku. S číslem 5 bojuje o puk Jaroslav Holík. SSSR - ČSSR 5:1.

PŘEDMLUVA

Než se začtete do vyprávění velkého hráče a správného chlapa

„Lidé se mě často ptají, kde jsem jako bek přišel k útočení. Chtěl jsem prostě dávat góly jako všichni ostatní! Zůstávat jenom u bránění mi přišlo na nic“, vzpomíná Jan Suchý v této knize. „Později začal někdo říkat, že hraju falešné křídlo, já nad tím ale nijak nehloubal, pro mne to byla přirozená věc. Já nevím, proč na útočení nepřišel žádný bek přede mnou.

V poslední větě se ovšem Souška maličko mýlí. Věřte nevěřte, už roku 1922 patřily nečekané útočné nájezdy z postu pravého beka v interpretaci slavného hokejovo-fotbalového obojživelníka Karla Peška-Kádi k nejúčinnějším zbraním našich mistrů Evropy! A nehrál podobně už v prvních letech po osvobození odchovanec a hráč pražského LTC Miloslav Pokorný? Rovněž obrovský přirozený talent, také obránce už od klukovských let. Bylo mu dvacet, když se stal jedním z našich prvních mistrů světa. Měsíc a tři dny po dvaadvacátých narozeninách byl však také jedním ze šesti reprezentantů, kteří při letu z Paříže do Londýna našli smrt ve vlnách Lamanšského průlivu. Co o tom mohl vědět tehdy čtyřletý Honzík Suchých v Havlíčkově Brodě? Později tu byl také dlouholetý hráč a kapitán národního mužstva Karel Gut. Trochu jiný případ: v rodné Uhříněvsi vyrůstal v znamenitého útočníka, obránce z něho udělali až na vojně v ATK. Ale i potom jak jen mohl, se vydával na zteč. Jeho šestaosmdesát ligových a pětatřicet reprezentačních gólů by i dnes znamenalo pro beka víc než úctyhodnou vizitku; při tehdejších počtech zápasů to nemělo daleko k zázraku.

Co to bylo za tajemný most napříč časem, který spojil příběhy čtvera hráčů různých generací společným jmenovatelem útočných výpadů ze zadních pozic? Jaká záhadná telepatie přenesla intuici tří pražských hvězd na mládenečka, který v havlíčkobrodské Kotlině po svém a s paličatou neústupností hledal a objevoval vlastní cestu do velkého hokejového světa?

Jedno je naprosto nesporné: byť tedy nebyl, jak karta ukazuje, prvním útočným obráncem české hokejové historie, došel rozhodně Jan Suchý po této cestě nejdál. To ostatně platí také o jeho další legendární specialitě - pádech do střel soupeřů. Hokej umí pořádně bolet. Ale tenhle způsob bránění znamená jedním každým pokusem si o čertovskou bolest stále znovu říkat. A nejen to - bez ohledu na ni okamžitě vyskočit na brusle a být znovu hotov k boji. Jak zvážit a změřit, kolik je k tomu potřeba sebevražedné a přitom chladně rozvážné statečnosti, kolik obětavosti, sebezapření, pevné vůle? Snad prý s tím kdysi začal Kanaďan Bob Goldham. Možná to byl opravdu on, třeba ještě před ním někdo jiný méně známý a oceňovaný… Kdo to dnes rozsoudí? A konec konců, co na tom záleží? Jisté je, že u nás byl v tomhle punktu Souškovým předchůdcem a inspirátorem Gutův partner ve sparťanské obraně František Tikal. A právě tak je jisté, že Jan Suchý dokázal v případě potřeby vrhnout se do cesty svištícímu projektilu z tvrzené pryže - tak často a tak úspěšně jako nikdo před ním ani po něm.

I proto patří k nejvýraznějším postavám českých hokejových dějin. Před deseti lety ho hlasy významných hráčů minulosti, předních trenérů a hokejových publicistů vynesly na sedmé místo mezi českými hokejisty dvacátého století. To je nesmírná pocta, tím větší, že světovým šampionem se zřetězením smolných okolností nikdy nestal, i když to nejednou měl na dosah hokejky. Takový už někdy bývá sportovní život. Ale po celá desetiletí Jan Suchý patřil k pilířům národního mužstva a stěžejním oporám klubového týmu Dukly Jihlava, který v době jeho slávy a s jeho obrovským přispěním dobýval v domácí lize jeden mistrovský titul za druhým. Obdivuhodné přitom bylo nejenom jeho mimořádné hokejové umění, nejenom morální síla, připomenutá v předešlém odstavci, ale i nezměrný hlad po vítězství.

Při tom všem Souška nebyl a není žádný svatoušek, ale chlap mazaný všemi mastmi a s nejednou nectností. O svých klukovských letech, sportovních začátcích, vrcholných letech kariéry i pozvolném ústupu z velké scény vypravuje naprosto otevřeně, bez zábran, bez sebemenší snahy dělat se lepším. Namítněte mu na to či ono, že snad by bylo lepší nechat to spát, řekne na to pokaždé prostě jen: ale je to pravda. Řekněte, kdo z nás by nechtěl mít za kamaráda stoprocentního chlapa, kterému je pravda nejvyšším měřítkem životních hodnot?

Právě takový je Jan Suchý - a protože autoři jeho upřímnou zpověď nikterak nepřikrášlili, ale věrně zachytili ve vší její drtivé upřímnosti, nabízí se tu čtenáři vzrušující, leckterého krasoducha možná i šokující pohled za kulisy vrcholového sportu, průnik do míst, kam už divákovo oko nedohlédne, pozoruhodný vhled do mysli a duše sportovní hvězdy.

Autor těchto řádek se dodnes pyšní tím, že od chvíle, kdy mladí lvi z hráčské generace, jejímiž výraznějšími představiteli byli právě „Havlbrodští“ - bratři Holíkové a Suchý - vyjeli na velkou scénu, prohlašoval o nich, že právě oni po mnohaletém půstu znovu této zemi dobudou světové vavříny. Ta samozřejmost, s jakou se zakousli do tak velikého sousta, ten naprostý nedostatek strachu před velkými zvířaty! Muselo to přijít a přišlo to. A čerta záleží na tom, že Jan Suchý v té pravé chvíli ve zlaté partě chyběl. Patřil do ní jako málokdo jiný. A ve fandovských srdcích v ní je a zůstane.

MILOSLAV JENŠÍK historik českého hokeje

NA DRÁŤÁKU V JEDNOM KUSE

Pitevna stála až na konci nemocnice, aby nebyla nikomu moc na očích. Táta pracoval ve špitále jako zřízenec, jezdil se sanitkou, převážel nemocné, pomáhal jim na sál. Později přešel kvůli penězům na prosekturu; u mrtvol pak dělal dlouhá léta. Taky tam občas řídil sanitku, ta už ale byla jiná - černá.

S bráchou jsme za tátou často chodili, pravidelně jsme mu nosili z domova obědy. Všichni doktoři i zřízenci ve špitále byli celí v bílém, táta samozřejmě taky. My koukali po nějaké té mrtvole, ale primář Prášil nás pustil akorát do kanceláře, kde jsme mohli gábl tátovi nechat a pádit pryč. Pořádného umrlce jsme tak nikdy neviděli, ani táta se s námi o práci nebavil. Na prosektuře sloužil až do poslední chvíle, než se zabil v autě.

Táta byl fajn chlap. Obvykle přišel z práce domů, převlékl se z bílého nemocničního ohozu do civilu a mazal do hospody. Bylo to stejné den co den, pořád dokola, žádná změna. V hospodě U Vašáků měl svoji partu a zodpovědně tam docházel. Navíc občas zašel i k Němcům - do hospody, kterou komunisti panu Němcovi sebrali, ale nechali ho v ní dál dělat hospodského. Tátu jsem nikdy neviděl pít nic jiného, než pivo a rum. Bral to rozumně: ne, že by propil všechny prachy a my doma dřeli bídu. Dal si svých šedesát partyzánek, nebo lip denně, přidal nějaká tři piva, čtyři rumy - při práci, kterou dělal, se mu člověk ani moc divit nemohl - určitě si zahrál i karty a večer šel domů. Proč by si to pivko nedal? Nehledě na to: co doma s bábou?

S bráchou jsme si tátu moc neužili: věčně byl v hospodě nebo v pitevně. Když jsme potřebovali nějaké peníze, museli jsme ho chytit v dobré náladě. To nám pak skoro pokaždé nějakou tu kačku dal, a my měli na kino nebo něco na zub. Popadli jsme prachy a rádi mazali pryč. Táta byl zase rád, že má od nás pokoj. Proti tátově docházce k Vašákům nic nenamítala ani máma. Bydleli jsme tehdy kousek od nemocnice v jednom pokoji s kuchyní, všichni jsme spali pohromadě a mezi našima nepamatuju žádný křik.

Táta byl celkem solidní povaha, ale čas od času vybouchl. Když měl něco v sobě, radši jsme se koukali ztratit. Chlapi z jeho partičky ho dokázali tak vybejkovat, že všechno kolem jenom lítalo. Táta mě pořádně zmlátil jenom jednou, když jsem šlápl do vaničky s horkou vodou a opařil si nohu. Ztřískal mě, pak mě vzal do náruče a odnesl těch padesát metrů do špitálu. Když jsem byl větší, vzala na mě občas řemen i máma a přetáhla mi zadek. Jednou mi došla trpělivost, pásek jsem chytil do ruky a už ho nepustil. Od té doby mě nechala máma na pokoji. S bráchou jsme od rodičů nedostávali ani žádné velké zarachy. Za poznámku ve škole nebo jiný průšvih jsme vyfasovali maximálně alternativní trest v podobě finančního postihu. Mohli jsme ven, sportovat, blbnout, ale bez peněz - takže bez bijáku.

V páté třídě jsem dostal dvojku z chování - místo do školy jsme šli vozit piliny do cirkusu. Do třídy přišel nějaký chlápek, jestli mu nechceme odpoledne pomáhat a dostat za to gratis lístek. Kdo by takovou možnost nevyužil? S Ivanem Šmídovým jsme se vykašlali na odpolední tělák a vyrazili. Vozili jsme piliny a každý z nás dostal dokonce dva lístky na představení; svůj druhý volňásek jsem dal mladšímu bráchovi. Ve škole jsme se pak pochlubili a nějaký dobrák nás práskl. Následovala poznámka, doma průšvih a v pololetí dvojka z chování. Rodiče to naštěstí brali spíš jako klukovinu, řezeň z toho žádný nebyl. Každopádně to stálo za to.

Koniec ukážky