Titul

Miloslav Švandrlík

ZROVNA TEĎ

MUSÍŠ ČŮRAT?

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright

Copyright © Miloslav Švandrlík, 2012 (2007)

Cover and Layout © Josef Kroupa, 2012 (2007)

Published by Nakladatelství Epocha s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-779-7 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-780-3 (mobi)

Obsah

Titul

Copyright

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

Obrazová příloha

Tiráž

Knihy Nakladatelství Epocha

1.

Jedna z věcí, na které byl můj tatínek jednoznačně pyšný, byla kniha Psohlavci s vlastnoručním podpisem Mistra Aloise Jiráska. Byla ovšem dedikována jakémusi Karlu Provazníkovi a tatínek ji našel na lavičce v parku. Skvostu se zmocnil, a jelikož považoval Jiráska za největšího českého, ne-li světového spisovatele, ani ho nenapadlo pátrat po nějakém lehkomyslném a zapomnětlivém Provazníkovi. Tatínek obdivoval významné lidi a také byl nesmírně zvědavý. Všechno a každého chtěl vidět na vlastní oči, s čímž míval značné problémy, jelikož byl malé postavy. Když si nechtěl nechat ujít výkon slavného černého fotbalisty Leonidise, musel být na stadioně Sparty o dobré dvě hodiny dřív, aby se mohl přitisknout k drátěnému plotu, který odděloval hrací plochu od přeplněného hlediště. Zvládl to a byl na to pyšný. Ale tohle já nepamatuju. Tatínek mi sice barvitě vyprávěl o vzácných lidech, kterým se nepodařilo uniknout jeho zvídavému zraku, ale mne se to přímo netýkalo. Brzy ale nastala doba, kdy jsem se proti své vůli musel stát svědkem ledačeho mimořádného. Tatínek jinak nedal. Z jeho rozhodnutí jsem coby téměř batole asistoval u tragického konce republiky. V Německu vládl zavilý Adolf Hitler a na adresu naší vlasti trousil nepřívětivé výhrůžky. To také znamenalo zvýšenou aktivitu našich státníků a do Prahy začaly jezdit významné zahraniční návštěvy. Král Karol a princ Michal nás přijížděli povzbudit až z dalekého Balkánu. Tatínek u toho nesměl chybět a považoval by se za špatného otce, kdyby ty hvězdné okamžiky neumožnil prožít i svému synovi. Ale dokázal to. Posadil si mě za krk, držel mě za titěrné nožičky a nemilosrdně se tlačil do popředí.

„Musíme všecko vidět,“ prohlašoval. „Tohle jsou dějiny! Taková příležitost se ti podruhé nenaskytne! Propaseš korunního prince a do smrti toho budeš litovat! Co člověk vidí, to mu nikdo nevezme!“

Nějak mi to nedocházelo. Seděl jsem tátovi za krkem, nudil se a netrpělivě sebou vrtěl. Tu a tam jsem kopl některého z pánů, kteří se tlačili kolem a přesvědčovali jeden druhého, že válku určitě odvrátíme. Ve chvíli, kdy se tatínek se mnou za krkem protlačil až kamsi do třetí, ne-li do druhé řady, jsem pocítil nutkavou potřebu. „Tatí, mně se chce čůrat!“ řekl jsem jasným pronikavým hláskem, „ale rychle!“

„Cože!“ zařval otec a vykulil oči. „Zrovna teď musíš čůrat? Tady nelze! Co by si o tobě Jeho Veličenstvo pomyslelo?“ Začal jsem pobrekávat a tvrdit, že už to déle nevydržím. Nedojalo ho to. Pravil, že si mám vážit toho, co vidím a jestli se mu vyčůrám za krk, tak mě za trest už nikam nevezme. Ani kdybych ho stokrát prosil!

Ale vzal a bez prošení. Bylo to v osudových okamžicích, kdy se stal předsedou vlády jednooký generál Syrový. V té chvíli miláček národa. Davy nadšených vlastenců trpělivě čekaly před parlamentem a nechyběl ani tatínek se mnou za krkem. Nudil jsem se, a tak jsem začal pánům okolo nás posunovat klobouky. Jednoho jsem dokonce cvrnknul do ucha a on jen zahučel, že s takovou mládeží Hitlera neporazíme. Napětí se stupňovalo, a pak lidé začali křičet: „Už jede! Hrdina od Zborova jede.“ Před parlament přijelo otevřené auto, zastavilo a jednooký generál zamával hřímícímu davu. Tatínek vzlykavě plakal. Potom se přesvědčil, sedím-li mu ještě za krkem a pravil: „Tento okamžik si, synku, pamatuj! Generál Syrový je druhý Žižka a ten nás před Hitlerem ubrání. Vpiš si to do paměti, jednou o tom budeš vyprávět svým dětem!“

„Když mně se chce čůrat,“ oznámil jsem svou potřebu, „a taky chci cuc na kládě!“

Tento požadavek tatínka nesmírně pobouřil. Řekl, že když někdo dává přednost cucu na kládě před novodobým Žižkou, generálem Syrovým, nezaslouží si pochutinu, ale pár pohlavků. Je to už téměř sedmdesát let, ale obávám se, že jsem tenkrát přišel o mnoho.

Tatínek ani generál Syrový republiku před Hitlerem neubránili, a tak jsme museli žít v protektorátě Böhmen und Mähren. Světoví politikové nebyli k vidění, a tak cholerický otec alespoň poslouchal pravidelné projevy Emanuela Moravce a neuvěřitelně mu spílal. Až musela zasáhnout maminka, která měla pocit, že tou přemírou vulgarismů je kaženo nevinné dítě. Ale mne zajímal „holohlavej trotl“ stejně málo, jako balkánští monarchové. Jen mi trochu přišlo k smíchu, když plešatý tatínek spílal lysému ministrovi osvěty. Zato jsem již v útlém věku propadl kouzlu divadla a sotva jsem přestal šišlat, začal jsem hrát v místním ochotnickém spolku Kašpárka. Měl jsem úspěch ve hře Kašpárek na vepřových hodech, ale tatínek věděl, jak mě posunout na ještě vyšší úroveň.

Byl informován o tom, že v pražském divadle Na Slupi hraje slavný pražský Kašpárek Vojta Merten.

„To je určitě kapacita,“ usoudil tatínek, „protože má reklamu po celé Praze. Podle toho musí mít úroveň skoro jako Vlasta Burian, nebo Jára Kohout. Od toho se můžeš hodně naučit!“

První exhibice na sokolských šíbřinkách

Takže jsme jeli do divadla Na Slupi. Bylo to v neděli odpoledne a před divadlem se houfovaly dychtivé děti. „Podívej, toho obecenstva!“ upozorňoval mě tatínek. „To je vidět, že Vojta Merten je Někdo! Na nějakou nulu by nikdo nepřišel!“

Pak nás vpustili do sálu a ten se brzy zaplnil. Čekalo se na začátek a tatínka zlobilo, že kluci po sobě házejí papírové koule, ohryzky, nebo podobné předměty. Také vlaštovek bylo habaděj.

„To není důstojná atmosféra,“ hučel. „Divadlo je chrám a ne náves!“

Na chrám to rozhodně nevypadalo. Navíc už byla překročena doba ohlášeného začátku a ještě se nic nedělo. Pouze dva kluci se prali a další tahali holky za copy. Pochopitelně k velké tatínkově nelibosti.

Potom zazněl zvonek a v sále se setmělo.

„To je dost!“ zavrčel tatínek, „už mi dochází zcela trpělivost! Ale Vojta Merten nám to očekávání vynahradí! Teď uvidíš velikého a slavného umělce!“ Byl jsem opravdu zvědav. Sám jsem za svého Kašpárka sklidil mnoho pochval, a tak jsem očekával něco vskutku mimořádného. Také to mimořádné bylo. Když se zvedla opona, neobjevil se malý všudybyl Kašpárek, ale mohutný naducaný chlap se sveřepým pohledem. Oblečen byl velmi nedbale. Na hlavě měl naraženou čepičku s rolničkami, ale obličej připomínal indiána na útěku. Kašpárkovský oděv byl nedopnutý a sloní nohy zdobily pracovní boty. Při spatření tohoto monstra jsem málem vykřikl hrůzou. Zvláště když se slavný pražský Kašpárek motal a cosi nesrozumitelně mumlal.

„Proboha!“ pochopil situaci tatínek. „Ten chlap je vožralej! To je skandál!“

Ale dětské obecenstvo bylo ke Kašpárkovi mimořádně vstřícné. Zejména kluci jásali a pokoušeli se s hercem komunikovat. Šlo to těžko. Kašpárek funěl a na výtržníky hrozil. Dokonce nazval rozverné obecenstvo haranty a vyhrožoval, že si podá každého, kdo by se odvážil po něm střílet prakem.

„Tak dost!“ rozhodl tatínek. „Takovou kulturu nemáme zapotřebí! Jde se domů!“

Vůbec jsem neprotestoval. Pochopil jsem, že z tohoto Kašpárka si příklad vzít nemohu. Ale daleko hůř, než já, nesl Mertenův úlet tatínek. Jako obdivovatel českých umělců to dlouho nemohl zkousnout. Zejména nyní, v době národní poroby, by měli jít naší mládeži příkladem. Tatínek byl pod vlivem Aloise Jiráska národním demokratem, neměl rád katolické tmáře a opilce. Proto není divu, že Vojtu Mertena vyřadil ze seznamu obdivovaných veličin. Já jsem na epizodu s mohutným Kašpárkem brzy zapomněl a teprve po desetiletích mi ji připomenul strýček Jedlička. Tvrdil, že tehdejší Kašpárek si přihnul poměrně často a to zejména tehdy, když ho podvedl nějaký běhoun s obrazy. Vojta Merten byl totiž vášnivý sběratel, ale obrazům vůbec nerozuměl. Často naletěl a když na to přišel, velice zuřil, kopal do nábytku a posléze se pěkně zhulákal. A jako na vztek obvykle zjistil, že má za chvíli představení pro dětské obecenstvo.

Tehdy jsem už Mertena chápal zcela. Zejména proto, že můj přítel Neprakta je rovněž sběratelem, ale nikoli neúspěšným. Rozumí obrazům i starožitnostem jako málokdo. Není to tak dlouho, co doslova zničil jednoho prohnaného běhouna s obrazy. Tento muž vrazil do Nepraktovy vily a na první pohled bylo zřejmé, že se hodlá obohatit. Šmejdil zrakem po stěnách a nakukoval do všech koutů. Naléhal, aby mu Mistr prodal za slušný peníz nějaký pěkný obraz. Neprakta se vymlouval už proto, že lacino prodat umí každý. Leč běhoun neodcházel, šmejdil po domě a dožadoval se soucitu. Po nějaké chvíli Neprakta neodolal. Vytáhl odkudsi starý obraz, na kterém se mračil ošklivý, ale zřejmě urozený dědek. „Prodám to jen velice nerad,“ pravil Mistr, „protože mám málo času a také nejsem úplně zdráv. Cesta do Českých Budějovic by mě mohla unavit a poškodit. Na tomhle obraze je samotný Bürgermeister in Budweis, který byl nejoblíbenějším občanem v Jižních Čechách. V Praze to není známá figura, ale kdo by s tím obrazem zajel do Budějovic, tak tomu by tam utrhli ruce!“

Na slavného kašpárka Vojtu Mertena jsme jeli do divadla Na Slupi

Na tohle běhoun okamžitě skočil. Obraz doslova vyrval Nepraktovi z ruky a ani moc nesmlouval. Popadl vzácnou kořist a už pádil pryč v předtuše značného zisku. Objevil se po několika dnech. „Podvedl jste mě, Mistře,“ stěžoval si plačtivým hlasem, „protože legenda, kterou jste mi předestřel, nebyla pravdivá! Ten Bürgermeister byl největší lotr, Němčour a udavač, takže ho v Budějovicích všichni nenávidějí. Když jsem vybalil obraz, chtěli mi nafackovat a co všechno jsem musel vyslechnout, to si vůbec nedovedete představit! Tady máte ten svůj obraz a půjčte mi aspoň pětku, abych nemusel jet do Českého Brodu načerno!“

Tak jsem si říkal, že kašpárek Vojta Merten pravděpodobná martyria prožíval a potom mu nezbylo nic jiného, než se uklidnit alkoholem. Možná i proto byl Na Slupi tak populární. Zejména u takových kluků, jako byl Tonda Jedlička, který v té době házel do otevřených oken přízemních bytů smrduté bombičky.

Tatínek ale očividně strádal. Jako průvodčí tramvaje sice občas nějakou významnou osobu zahlédl, ale to nebylo ono. Zejména politikové mu chyběli. Ti významnější většinou emigrovali a ti přizpůsobivější tatínka nezajímali. Komu by o nich vykládal! Aniž to tušil, pomáhal při zrodu muže, který po delší době v politice uspěl. Jmenoval se Dobroslav Kopecký.

To bylo tak: Tatínek jakožto aktivní husita pracoval v Československé církvi. Byl předsedou starších v Chodově u Prahy, naháněl rodinu ve svátečních šatech do Husova sboru a brojil proti papežencům. V Chodově nebyla farnost, a tak tam dojížděli duchovní z Vršovic. Tatínek ovšem snil o osamostatnění, a tak, i když to bylo předčasné, vyhlížel vhodného faráře. A posléze ho objevil. Mladý duchovní Dobroslav Kopecký byl ohnivý kazatel, který jako by vystoupil ze stránek Jiráskových spisů. Nenáviděl Řím a s katolíky se nemazlil. Rozcupoval je každou neděli a nikdy se v tomto směru nevyčerpal. Tatínek a mnozí další bratři se do mladíka v černé sutaně s rudým kalichem na hrudi přímo zamilovali. Po tak zaníceném faráři toužili. Ale byl tu háček. Duchovní nebyl řádně vysvěcen, nesměl nosit kolem šíje bílou šerpu a přísní představení mu neprokazovali žádné sympatie. Jeho minulost byla totiž závadová. Ba přímo temná.

Již jako mladý bohoslovec překypoval Kopecký temperamentem a uvedl nezkušenou dívenku do jiného stavu. Byl za to přísně pokárán, ale po roce se takto provinil znovu. To už se musel, ač hmotně nezaopatřen, oženit. Měl minimální plat a rodinka živořila.

Aby mzda duchovního pastýře alespoň trochu poposkočila, musel být provinilec řádně vysvěcen. Leč v Praze narážel na nepochopení. Byl černou ovcí a nevěděl, jak z toho.

Můj výmluvný tatínek šel za Kopeckého orodovat k církevním papalášům, avšak nepochodil. Pak ale přece jen došlo k jistému obratu. Dobroslav zjistil, že jeden z českomoravských biskupů (církev byla za Protektorátu přejmenována) by byl přece jen ochoten nadaného smilníka vysvětit. Problém byl v tom, že tento muž spravoval diecézi až v daleké Olomouci. To znamenalo na konci světa. Vlaky tehdy jezdily pramizerně, všude bylo plno kontrol a lokomotivy se občas stávaly terčem ostřelování z letadel, kterým se říkalo kotláři. Svízelnou situaci vyřešil můj tatínek. „Bratře duchovní,“ pravil, „jestli se cítíš zdatným a silným, mohl bys jet na kole. Rád ti velocipéd půjčím.“ Měli jsme totiž doma kolo, které zřejmě ještě pamatovalo prusko-rakouskou válku. Ale bylo bytelné a při jízdě nebezpečně rachotilo. U nás mnoho služby nenadělalo. Tatínek sice jezdit uměl, ale vzhledem k malé postavě a krátkým nohám nedovedl naskočit, ani seskočit. Když chtěl někam vyjet, musel si nejprve stoupnout na zídku u plotu a u cíle prostě z kola spadnul. Kopecký si kolo pečlivě prohlédl a shledal jej schopné jízdy. Krátce nato vyrazil do hanácké metropole. Počasí bylo strašné. Pršelo, foukal studený vítr a silnice se místy podobaly močálům. Není tedy divu, že se duchovní ztratil na celý týden a mnozí ho už oplakali. Říkalo se, že ho u Pardubic zastřelili Němci.

Leč vše se v dobré obrátilo. Kopecký se vrátil jako řádný duchovní a bílá šála na černém taláru mu náramně slušela. Chodovští farníci si libovali a těšili se, že se Dobroslav Kopecký stane jejich prvním farářem. Také on v to doufal. Přestěhoval se i s rodinou do malého bytu v rodinném domku a začal spravovat své stádce. Byl neúnavný a stále hladový, protože finančně si příliš nepomohl. Bratři a sestry mu sice podstrojovali, ale jeho rodina strádala. Energická žena to snášela velice těžko. Spílala mu a fyzicky ho napadala. Vyvrcholilo to jednou v neděli dopoledne. Ženuška čekala před Husovým sborem, a když manžel vyšel obklopen farníky z modlitebny, vlepila mu přede všemi důkladnou facku. Přitom ječela, že pořádný chlap se dovede o rodinu postarat a nenechá děti hladovět. Kopecký toto ponížení ustál. Mohutným hlasem vyvoleného kazatele pravil: „Ježíš Kristus nás učil: udeří-li tě někdo v pravou tvář, nastav mu i levou!“ V tu chvíli dostal facku i z druhé strany, až zavrávoral. Věřící byli zděšeni, neboť s takovým řešením nemohli souhlasit.

Byla z toho obstojná krize a tatínka nesmírně zlobilo, když mu soused – římský katolík vysvětloval, k čemu je dobrý celibát. Nakonec všechno dobře dopadlo. Kopeckého charisma sice značně pobledlo, ale někteří soucitní husité ho zvali na oběd a jeho rodině posílali balíčky s proviantem. Neměli ani tušení, že na svých prsou hřejí skutečného hada.

Tatínek nežil tak dlouho, aby to mohl zjistit. Kdyby zažil Dobroslava Kopeckého jako komunistického aktivistu, udavače a posléze našeho televizního komentátora ve Varšavě, určitě by to nepřijal s pochopením a rozšířil by svůj repertoár šťavnatých nadávek, který byl i tak dost bohatý.

Sugestivní řečník již pochopitelně nebyl knězem. Kdo ví, co udělal s onou bílou šálou, která mu při kázání tak slušela. Teď už nespílal pouze papežencům, ale i americkým imperialistům, západoněmeckým revanšistům a nekalým živlům všeho druhu. Jeho bývalé ovečky mu nemohly přijít na jméno.

Ačkoliv idealistického pojetí světa se zřejmě nevzdal. Při jedné návštěvě Prahy projevil svou podnikavost a obrátil se na Nepraktu. Nabídl mu velký kšeft pro oba. Přivezl z Polska několikery vykládací karty a navrhl, aby Neprakta nakreslil karty české. On by to pak ideologicky zdůvodnil a postaral se o jejich šíření. To, že by to bylo tmářství, rázně odmítl. Koneckonců, ta věc by byla pod kontrolou a s vykladači, kteří by chtěli karet zneužít, by si to naše orgány vyřídily!

2.

Můj tatínek uprostřed hospodářské krize zplodil syna, o kterém až do své smrti neměl valného mínění, ale své poslání tím ani zdaleka nesplnil. Dle normy pro správného muže měl ještě postavit dům a zasadit strom. Měl těchto představ plnou hlavu a brzy začal bojovat za jejich uskutečnění.

Maminka byla rozhodně proti. „Rudlo, neblázni,“ říkala tatínkovi, „a nestav si vzdušný zámky! Jak bysme si my mohli pořídit domek ? Vždyť nemáme ani vindru! A potom: co nám tady v Michli, schází? Je to div ne Praha a činže tu není vysoká. S Mílečkem můžeme chodit na procházky do Jezerky a babička bydlí pět minut od nás!“

Lěč tatínka nepřesvědčila. Doma i v tramvaji snil o malém domečku, do kterého jednoho dne uvede svou rodinu. V roce 1935, když jsem ve třech letech ovládal kompletní repertoár nuselského Tyláčku, začali radní města Prahy rozprodávat parcely svým zaměstnancům. To bylo něco pro tatínka! Začal nás s maminkou a někdy i s babičkou vláčet po okolí pražském a vyhlížet si místo pro budoucí domek. Velice se mu zalíbily Kbely, ale jeho parťák na tramvaji mu je naštěstí rozmluvil.

„Rudo,“ varoval ho, „co když nás čeká válka? Nepřítel zaútočí především na strategické body, to jest na vysočanskou Kolbenku a na kbelské letiště! Chceš, aby ti kolem uší svištěly bomby a tvůj domeček lehl popelem?“

To tatínek rozhodně nechtěl, a tak jsme obcházeli Prahu ze všech stran. Málem jsme zakotvili na Kačerově, ale pak se šetrný tatínek dozvěděl o podstatně lacinějších parcelách v Chodově. Hned jsme se tam vypravili. Jeli jsme tramvají na konečnou devatenáctky, ale pak nás tatínek vlekl ze Spořilova do příšerného kopce. Mamince se to ani trochu nelíbilo.

„Rudlo,“ vzdychala na každém kroku, „vždyť je to na konci světa! To sem mohla rovnou zůstat na Podkozí!“

„Božka, to se ti jen zdá,“ uklidňoval ji tatínek, „při první cestě nemáš nikdy správný odhad! A potom: vždycky je lepší bydlet na kopci než v údolí! Kdybys studovala dějepis, tak bys věděla, že šlechtická sídla se tyčila vždycky na nějakém vrchu. Proto taky v Michli nikdy nestál žádnej hrad!“

„My nejsme šlechta,“ oponovala maminka, „ale obyčejný lidi. A do toho Chodova snad jaktěživi nedojdem!“

Ale došli jsme. Přes Perkverk, přejmenovaný na Chodovec, jsme se doplahočili k obrovské haldě popela, na niž vyvážely kuka vozy pražské smetí. Na nevábném vrcholu poskakovali umounění kluci a hledali rozličné cennosti, například reklamní zrcátka, hřebínky nebo lesklé knoflíky. Za skládkou, které se říkalo dost nenápaditě „popel“, bylo zahradnictví a velkostatek s kruhovitou středověkou tvrzí, v níž měl nájemce pan Procházka ustájené krávy. Neměli jsme důvod se tady zastavovat, a tak jsme rázovali dál. Došli jsme až k místu, kde se tatínek začal rozplývat jako praotec Čech na posvátném Řípu.

„Tady bude stát náš domek!“ vykřikoval nadšeně, „a Michle nám může bejt ukradená!“

Mamince se to místo vůbec nelíbilo.

„Jsem unavená,“ řekla, „ale úplně klidná. Na domek nikdy neseženeme peníze, a tak se do tohohle Balíkova naštěstí neodstěhujeme!“

To ovšem silně podcenila tatínkovy schopnosti. Do týdne byla chodovská parcela naše a to už začalo jít do tuhého. Během několika dní věděla celá Michle, že Rudolf Švandrlík staví vilu, následkem čehož si U Pešků dává místo velkého piva malé.

Tatínek zašel za stavitelem Vosečkou, aby se dozvěděl, co taková stavba obnáší.

„Tak jsem to spočetl na šestapadesát tisíc,“ řekl stavitel, „ale budete to mít na klíč. Nastěhujete se jako nóbl panstvo.“ To se tatínkovi celkem líbilo, jen prozatím nevěděl, kde sežene těch šestapadesát tisíc. Několikrát denně nahlas uvažoval o možném dědictví z Brazílie, kam se před dvaceti lety odstěhoval jeho strýček. Nikdo ovšem nevěděl, jak to tam s ním dopadlo. V nejlepším případě se z něho stal bezdětný milionář, v nejhorším ho lovci lebek umučili u mučednického kůlu. Žádné ověřené, ba ani neověřené informace z Brazílie nedocházely.

Tatínek si proto zašel do záložny a tady mu sdělili, že mu pomohou, když prokáže hotovost alespoň dvacet tisíc. Do těch mu chybělo něco přes devatenáct tisíc, pročež se rozběhl za babičkou.

„Ale Rudánku,“ vzdychla stará paní, „kde bych já, vdova a švadlena, vzala dvacet tisíc? Sám přece víš, že žiju z ruky do huby! Jestli mi zchromne ruka nebo přestanu vidět na oči, budete mě muset dát do chudobince! Co si vy, děti, o mně myslíte? Tuhle za mnou byla Mařena, že by si Vašek chtěl zařídit zahradnictví! Taky chtěli půjčit a mysleli si, že ty peníze rodím! Kdepak, hochu, já ti můžu půjčit nanejvýš třicet korun do příštího pondělí!“

To bylo zatraceně málo.

„Ale víš co, Rudánku?“ napadlo najednou babičku. „Mohla bych říct Jiříkům, ti určitě mají něco našetřeno!“

Jiříkovi byli sousedé, těšící se všeobecné vážnosti. On byl sluha u Elektrických podniků, ale vypadal jako bankéř. Měl mohutný knír – a tvářil se vznešeně. Paní Jiříková připomínala stárnoucí herečku.

Tatínek si moc nadějí nedělal, ale Jiříkovi mu opravdu dvacet tisíc půjčili. Dokonce bezúročně. Tatínek se písemně zavázal, že jim bude každý měsíc splácet čtyři sta korun. To také svědomitě plnil. S neúprosnou pravidelností docházel i s maminkou k Jiříkům, velice se klaněl a znovu dojatě děkoval za nezištnou přátelskou pomoc.

Teprve mnohem později se tatínek dozvěděl, že to všechno bylo divadélko. Peníze půjčila babička a manžele Jiříkovy jenom nastrčila jako výběrčí.

„Nesmíš se mi, Rudánku, divit,“ říkala, když všechno prasklo. „Kdybych vám ty peníze půjčila přímo, tak už bych je třeba nikdy neviděla! Splátky byste odkládali tak dlouho, dokud bych nenatáhla bačkory!“

Tyhle řeči se tatínkovi příliš nelíbily, zlobil se, že dělal před Jiříkovými kašpara a nafrněnému sluhovi div nelíbal ruce, ale nakonec byl rád, že ty potřebné peníze dostal. Vypůjčil si pak od záložny, od zaměstnavatele a ještě z nějakého tajemného fondu, takže dílo mohlo být zdárně realizováno.

V dubnu 1936 jsem naposledy zazpíval na nálevním pultě u Pešků Devět kanárů a stěhovali jsme se do Chodova u Prahy. Michle se pro nás stala vzdáleným městem, zejména díky štrece Spořilov–Chodov. Několikrát denně ji sice překonával soukromý autobus bývalých bělogvardějců Smirnova a Makarenka, ale tam naše tramvajácká legitimace neplatila a jízdenka stála hříšné peníze. Zato pan Makarenko byl velice milý, žoviální a finanční ztrátu pasažérů nahrazoval vlídností. Jeho stále dobrá nálada skončila až v květnu 1945, když ho i se Smirnovem zastřelili členové politické policie Rudé armády. Sympatičtí autodopravci měli asi ujet o pár set kilometrů dál.

3.

Jako kluci jsme vedli nekonečné spory o tom, kdo má většího, silnějšího, statečnějšího tatínka. Nebyl jsem na tom v tomto směru nejlíp. Můj tatínek měřil 155 centimetrů, rvačky nevyhledával, akademickým titulem se nehonosil a statečnost projevoval pouze tím, že jako průvodčí tramvaje vykazoval pasažéry bez platné jízdenky z vozu.

Zato jsem měl dva pozoruhodné dědečky. Děda Švandrlík byl stoprocentní invalida a zavinil si to sám. Jednou šel po chodníku nad nábřežím Vltavy a nehleděl si svého. Spatřil velkou kotvu, přehozenou přes železné zábradlí. Kroutil nad tím hlavou, ale vzápětí to pochopil. U břehu stál velký člun a lodníci, kterým se nepovedlo zachytit se dna, přehodili kotvu přes zábradlí a odešli na oběd. Nyní se právě vraceli a nad sebou spatřili okounějícího dědečka.

„Kamaráde,“ zavolali na něj, „hoď nám tu kotvu dolů.“

Děd Švandrlík byl člověk ochotný. Popadl těžkou kotvu a vrhl ji dolů na břeh. Bohužel se kotvy zapomněl pustit a ta ho strhla s sebou. Dědeček se zřítil na dláždění a zlomil si všechno, co jen mohl. Ruce, nohy, žebra, ba i lebeční kost. V nemocnici ho dávali dohromady bezmála rok a už se téměř k ničemu nehodil. Ještěže babička byla šikovná švadlena!

Zato jsem byl náležitě pyšný na dědečka Janovského, kterého tatínek snášel pouze za okupace, kdy od něj dostával tabačenku.

Dědeček Janovský byl mohutný, krásný chlap. Tmavovlasý, modrooký s nakrouceným knírem. Pocházel z velkého gruntu v Plané nad Lužnicí a vše nasvědčovalo tomu, že se z něj stane zdatný sedlák. K tomu byl také vychováván. Jako dítě hrával na kůru v kostele houslová sóla a potom vystudoval hospodářskou školu v Jindřichově Hradci. Ve dvaceti letech to byl vyhlášený krasavec s báječnými vyhlídkami do života. Jenže právě v té době jeho padesátiletý otec ovdověl a přivedl na grunt novou panímámu. Devatenáctiletá se měla stát matkou dvacetiletému. Místo toho se stala jeho milenkou. Když se narodilo dítě, nikdo nevěděl, kdo je jeho otcem. Následkem toho se otec se synem poprali tak, že o tom mluvila celá Planá. Nic se tím nevyřešilo a ztepilý dědeček odešel z gruntu. Otec ho chtěl vyplatit, ale on furiantsky odmítl deset tisíc zlatých. Přesto mu je tatík uložil na knížku ve spořitelně.

Dědeček dorazil do Prahy a stal se lokajem mladé baronky. Nosil parádní livrej, ve které vypadal jako generál, a jezdil jejím kočárem. Paní baronka si nemohla nevšimnout, že zaměstnává zcela mimořádného krasavce. Zamilovala se do něho a odhodila veškerou opatrnost. Hrozil společenský skandál. Bylo nutno jej řešit. Dědeček dostal nějaké odstupné a slíbil, že opustí Prahu. To také splnil. Na inzerát se dostal do Podkozí u Chýňavy, kde měl pracovat ve mlýně a rozvážet po vesnicích čerstvě upečený chléb. Svěřili mu pár koní a vůz s šedivou plachtou. Dědeček tady rozvážel pecny voňavého chleba a inkasoval hotové peníze. To bylo velice svůdné, protože už tehdy nepatřil k abstinentům. Tak se stalo, že v hospodě v Pticích propil celou tržbu, jako obvykle se popral a spokojeně usnul na podlaze vedle výčepu. Koně se v pořádku vrátili bez kočího a místo rozvážeče bylo opět volné.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titul

Copyright

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

Obrazová příloha