Rpbert Harris

Dôstojník a špión

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Z angličtiny preložil Otto Havrila

Copyright © Robert Harris 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2014

Translation © Otto Havrila 2014

ISBN 978-80-556-1165-5

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, alebo prostredníctvom súčasného, alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Venujem Gill

Autorova poznámka

Zámerom tejto knihy je románovou formou prerozprávať skutočný príbeh Dreyfusovej aféry, azda najväčšieho politického škandálu a justičného omylu v dejinách, ktorým v deväťdesiatych rokoch 19. storočia žilo Francúzsko a nakoniec aj celý svet. Vypukla iba dvadsaťpäť rokov po vojne v roku 1870, v ktorej Nemci na hlavu porazili Francúzov a obsadili Alsasko-Lotrinsko – po zemetrasení, ktoré radikálnym spôsobom narušilo európsku mocenskú rovnováhu a bolo predzvesťou prvej a druhej svetovej vojny.

Ani jedna, ani tá najmenšia postava, s ktorou sa stretnete na nasledujúcich stránkach, nie je vymyslená a takmer všetko, čo sa v knihe odohráva, sa aspoň v nejakej podobe skutočne stalo.

Ak som však chcel premeniť dejiny na román, musel som, pravdaže, zjednodušovať, niektoré postavy celkom vynechať, dramatizovať a vymyslieť množstvo detailov. Georges Picquart napríklad nikdy nenapísal tajnú správu o Dreyfusovej afére, ani ju neuschoval v bankovom trezore v Ženeve spolu s pokynmi, že ju môžu otvoriť až sto rokov po jeho smrti.

Románopisec si však môže predstavovať skutočnosť, ako chce.

Robert Harris

Deň dobytia Bastily 2013

OSOBY

RODINA DREYFUSOVCOV

Alfred Dreyfus

Lucie Dreyfusová, manželka

Mathieu Dreyfus, brat

Pierre a Jeanne Dreyfusovci, deti

ARMÁDA

generál Auguste Mercier, minister vojny v rokoch 1893 až 1895

generál Jean-Baptiste Billot, minister vojny v rokoch 1896 až 1898

generál Raoul le Mouton de Boisdeffre, náčelník generálneho štábu

generál Charles-Arthur Gonse, šéf druhého (spravodajského) oddelenia

generál Georges Gabriel de Pellieux, vojenský veliteľ departementu Seine

plukovník Armand du Paty de Clam

plukovník Foucault, vojenský pridelenec v Berlíne

major Charles Ferdinand Walsin Esterhazy zo 74. pešieho pluku

ŠTATISTICKÉ ODDELENIE

plukovník Jean Sandherr, šéf oddelenia v rokoch 1887 až 1895

plukovník Georges Picquart, šéf oddelenia v rokoch 1895 až 1897

major Hubert-Joseph Henry

kapitán Jules-Maximillien Lauth

kapitán Junck

kapitán Valdant

Felix Gribelin, archivár

Marie Bastianová, agentka

SÛRETÉ (FRANCÚZSKA ŠTÁTNA BEZPEČNOSŤ)

François Guénée

Jean-Alfred Desvernine

Louis Tomps

GRAFOLÓG

Alphonse Bertillon

PRÁVNICI

Louis Leblois, Picquartov priateľ a advokát

Fernand Labori, obhajca Zolu, Picquarta a Alfreda Dreyfusa

Edgar Demange, obhajca Alfreda Dreyfusa

Paul Bertulus, vyšetrovací sudca

PICQUARTOV OKRUH

Pauline Monnierová

Blanche de Comminges s rodinou

Louis a Martha Lebloisovci, priatelia z Alsaska

Edmond a Jeanne Gastovci, bratanec a sesternica

Anna a Jules Gayovci, sestra a švagor

Germain Ducasse, priateľ a chránenec

major Albert Curé, starý kamarát z armády

DIPLOMATI

plukovník Maximilian von Schwartzkoppen, nemecký vojenský pridelenec

major Alessandro Panizzardi, taliansky vojenský pridelenec

„DREYFUSOVCI“

Émile Zola

Georges Clemenceau, politik a vydavateľ novín

Albert Clemenceau, právnik

Auguste Scheurer-Kestner, miestopredseda francúzskeho senátu

Jean Jaurès, vodca francúzskych socialistov

Joseph Reinach, politik a spisovateľ

Arthur Ranc, politik

Bernard Lazare, spisovateľ

PRVÁ ČASŤ

1

„Major Picquart sa hlási k ministrovi vojny...“

Stráže na Rue Saint-Dominique vyšli z búdky a otvorili bránu. V snehu a vo vetre som sa rozbehol cez nádvorie a vošiel do teplej haly Paláca de Brienne, kde ma pozdravil štíhly mladý kapitán Republikánskej gardy. O čosi dôraznejšie som zopakoval: „Major Picquart sa hlási k ministrovi vojny...!“

S kapitánom sme vykročili po čierno-bielej mramorovej dlážke ministerského úradu, na točitom schodisku sme prešli okolo strieborného brnenia z čias Kráľa Slnko a okolo ohavného cisárskeho gýča, Davidovho Napoleona prekračujúceho Alpy, a na poschodí sme zastali pri okne s výhľadom na prízemie. Kapitán išiel ohlásiť môj príchod, a tak som sa mohol chvíľu osamote kochať vzácnym a krásnym výjavom – záhradou uprostred mesta, ktorá zrána tíško čučala pod snehom. Očarujúce boli ešte aj žlté elektrické svetlá budovy ministerstva, prebleskujúce pomedzi tenké konáre stromov.

„Generál Mercier vás očakáva, pán major.“

Ministrova kancelária bola veľká, s modrozeleným dreveným obkladom a balkónom nad zasneženým trávnikom. Pri kozube stáli dvaja muži v čiernych uniformách, najstarší dôstojníci ministerstva vojny, a zohrievali si nohy a chrbty. Jeden z nich bol náčelník generálneho štábu generál Raoul le Mouton de Boisdeffre, odborník na všetko ruské a strojca nášho rodiaceho sa spojenectva s novým cárom, ktorého navštevoval tak často, až sa začal ponášať na bajúzatého ruského grófa. Druhý, o čosi starší šesťdesiatnik, bol jeho nadriadený, sám minister vojny generál Auguste Mercier.

Napochodoval som doprostred koberca a zasalutoval.

Mercier mal čudne vráskavú tvár, nehybnú ako kožená maska. Občas som mal zvláštny pocit, že ma cez tie úzke očné škáry pozoruje akýsi iný človek. „No, major Picquart,“ povedal potichu, „netrvalo to dlho. Kedy sa to skončilo?“

„Pred pol hodinou, pán generál.“

„Takže je koniec?“

„Koniec,“ prikývol som.

A tak sa to začalo.

*

„Posaďte sa k ohňu,“ prikázal minister. Hovoril potichu, ako vždy. Ukázal na pozlátenú stoličku. „Prosím. Vyzlečte si kabát. Všetko nám pekne porozprávajte.“

Sadol si na okraj stoličky, mierne sa naklonil, preložil si nohy a zopäté ruky si zakvačil o koleno. Protokol mu nedovoľoval, aby sa na tom rannom divadle zúčastnil osobne. Bol ako režisér, ktorý sa nesmie pozrieť na vlastné predstavenie. Zaujímali ho detaily: drobnosti, postrehy, odtienky.

„Aká nálada vládla na uliciach?“

„Povedal by som, že to bolo... očakávanie.“

Porozprával som, ako som ešte za tmy vyšiel zo svojho bytu a zamieril k Vysokej vojenskej škole a že ulice boli aspoň sprvu nezvyčajne tiché, lebo bola sobota. „Židia majú šábes,“ prerušil ma Mercier s chabým, ale aj chladným úsmevom. Nepovedal som to nahlas, no ako som kráčal po temravom chodníku na Rue Boissière a cez Trocadéro, nebol som si istý, či sa ministrovo veľkolepé divadlo neskončí fiaskom. Keď som však došiel k mostu Alma a videl, ako sa ponad šerú Seinu valí sivá ľudská masa, uvedomil som si to, čo určite vedel aj Mercier: že v najtuhšej zime ľudí najviac hreje poníženie iného človeka.

Zaradil som sa do toho zástupu, čo prúdil smerom na juh ponad rieku a po Avenue Bosquet; mohutná ľudská riava sa vylievala až do okolitých ulíc. Pripomínala mi davy na dostihoch, kde vládol rovnaký spoločný pocit očakávania, spoločný pocit radosti, stierajúci triednu príslušnosť. Predavači novín sa pretískali sem a tam a predávali ranné vydania. Z roštov na chodníkoch stúpala vôňa pečených gaštanov.

V dolnej časti ulice som zabočil smerom k vojenskej škole, kde som pred rokom učil topografiu. Dav sa valili okolo mňa k oficiálnu miestu zhromaždenia na Place de Fontenoy. Začínalo svitať. Z vojenskej školy sa ozývali bubny a poľnice, kliatby a rozkazy, údery kopýt a dupot čižiem. Každý z deviatich pechotných plukov ubytovaných v Paríži musel vyslať na ceremóniu dve roty; jednu zloženú zo skúsených mužov, druhú z regrútov, ktorých mala táto udalosť, ako tvrdil Mercier, mravne posilniť. Keď som prešiel cez veľké salóny a vošiel na nádvorie Morland, už tam v mrznúcom blate nastupovali.

Ešte nikdy som nebol svedkom verejnej popravy, ešte nikdy som neokúsil tú zvláštnu atmosféru, no muselo to byť niečo také ako vo vojenskej škole v to ráno. Rozľahlé nádvorie Morland bolo ako stvorené pre veľkolepé divadlo. Za zábradlím a zástupom žandárov v čiernych uniformách sa v diaľke červenelo more tvárí. Nádvorie bolo zaplnené do posledného miestečka. Ľudia stáli na lavičkách i na strechách kočiarov a dostavníkov, sedeli na konároch stromov, ba jeden chlap dokonca vyliezol na Pamätník padlým vo vojne 1870.

Mercier, ktorý ma pozorne počúval, sa spýtal: „Koľko tam teda bolo podľa vášho odhadu ľudí?“

„Policajný prefekt ma ubezpečil, že dvadsaťtisíc.“

„Skutočne?“ Minister nevyzeral až taký nadšený, ako som očakával. „Viete, že pôvodne som chcel, aby sa tá ceremónia konala v Longchamp? Na dostihovú dráhu sa pomestí päťdesiattisíc ľudí.“

„Ako vás tak počúvam, pán minister,“ poznamenal Boisdeffre pochlebovačne, „vy by ste ju určite zaplnili.“

„Pravdaže by sme ju zaplnili! Lenže ministerstvo vnútra namietalo, že by mohlo dôjsť k narušeniu verejného poriadku. Ale podľa mňa čím väčší dav, tým silnejší účinok!“

Mne sa však dvadsaťtisíc ľudí zdalo viac než dosť. Hukot davu bol tlmený, no zlovestný, akoby dychčal dajaký veľký zver, ktorý je zatiaľ pokojný, ale kedykoľvek môže zaútočiť. Pred ôsmou sa objavila jazdecká eskorta, ktorá klusala pred zástupmi ľudí, a vtom sa ten zver zamrvil, lebo medzi jazdcami zbadal väzenský voz ťahaný štyrmi koňmi. Zniesla sa naň spŕška posmešných výkrikov. Sprievod spomalil, otvorila sa brána a voz so strážami odhrkotal po mačacích hlavách do vojenskej školy.

Keď zmizol na vnútornom nádvorí, akýsi chlap stojaci pri mne povedal: „Všimnite si to, major Picquart. Rimania hádzali levom kresťanov, my židov. To je pokrok, však?“

Bol zakrútený do zimníka s vyhrnutým golierom, na krku mal hrubý sivý šál a na hlave čapicu stiahnutú až na oči. Najprv som ho spoznal podľa hlasu, potom podľa triašky, ktorú nevedel ovládnuť.

Zasalutoval som. „Plukovník Sandherr.“

„Kde budete stáť, keď sa začne to divadlo?“ spýtal sa.

„Ešte som nad tým nerozmýšľal.“

„Budem rád, keď sa pripojíte ku mne a k mojim mužom.“

„Bola by to pre mňa veľká česť, ale najprv musím dozrieť na to, či sa postupuje v súlade s pokynmi pána ministra.“

„Keď si splníte povinnosti, príďte za nami.“ Roztrasenou rukou ukázal na druhý koniec nádvoria Morland. „Budete mať odtiaľ dobrý výhľad.“

Moje povinnosti! pomyslel som si a obzrel sa, či to nemyslel ironicky. Zamieril som do posádkovej kancelárie, kde na väzňa dozeral kapitán Republikánskej gardy Lebrun-Renault. Nijako som netúžil znovu vidieť odsúdenca. Ešte pred dvoma rokmi som ho v tej istej budove učil. Nemal som mu čo povedať, nič som k nemu necítil, najradšej by som bol, keby sa nikdy nebol narodil a keby odišiel z Paríža, z Francúzska i z Európy. Akýsi vojak jazdectva priviedol Lebruna-Renaulta. Bol to mohutný mladý muž, červený v tvári, ktorý vyzeral skôr ako policajt. „Zradca je nervózny, ale pokojný,“ hlásil. „Myslím, že nebude robiť problémy. Natrhli sme mu epolety, gombíky aj lampasy a narezali mu v polovici šabľu, aby sa dala ľahšie zlomiť. Nič sme neponechali na náhodu. Ak bude chcieť prehovoriť, generál Darras dá pokyn kapele a tá spustí pochod, aby ho nebolo počuť.“

„A aký pochod sa hrá, keď treba niekoho umlčať?“ rozmýšľal nahlas Mercier.

„Najskôr nejaký námornícky, pán minister,“ odvetil Boisdeffre.

„To je výborné,“ povedal Mercier rozvážne, ale neusmial sa; málokedy sa usmieval. Znovu sa obrátil ku mne. „Celú ceremóniu ste teda sledovali so Sandherrom a s jeho mužmi. Čo si o nich myslíte?“

Nebol som si istý, čo na to povedať, veď Sandherr bol plukovník, preto som obozretne odvetil: „Sú to oddaní vlastenci, ktorí nezištne odvádzajú neoceniteľnú prácu.“

Bola to dobrá odpoveď. Závisel od nej – a od toho, čo ešte poviem – možno celý môj život. Mercier, alebo človek, ktorý sa skrýval za maskou Merciera, sa na mňa pátravo pozrel, akoby chcel zistiť, či to myslím vážne, a potom súhlasne prikývol. „V tom máte pravdu, Picquart. Francúzsko je ich veľkým dlžníkom.“

Všetci títo šiesti príkladní vojaci a občania sa prišli v to ráno pozrieť na výsledok svojej práce; oddelenie generálneho štábu, na ktorom pracovali, sa eufemisticky nazývalo štatistické. Po rozhovore s Lebrunom-Renaultom som zamieril za nimi. Stáli kúsok od ostatných v juhozápadnom kúte cvičiska v závetrí jednej z nízkych okolitých budov. Sandherr so sklonenou hlavou a s rukami vo vreckách vyzeral, akoby bol duchom kdesi inde...

„Pamätáte sa,“ prerušil ma minister vojny a obrátil sa k Boisdeffrovi, „že som Jeana Sandherra kedysi nazval najväčším fešákom francúzskej armády?“

„Pamätám, pán minister, pamätám,“ prisvedčil náčelník generálneho štábu. „Človeku sa ani veriť nechce, ako sa zmenil, chudák.“

Po Sandherrovej pravici stál jeho zástupca, bucľatý alkoholik s tvárou tehlovej farby, ktorý si pravidelne uhýbal z modrosivej čutory, po ľavici jediný člen jeho oddelenia, ktorého som poznal z videnia, mohutný Joseph Henry, ktorý ma potľapkal po pleci a zahučal, vraj dúfa, že ho nezabudnem spomenúť vo svojej správe pre ministra. Dvaja mladší dôstojníci oddelenia, obaja kapitáni, vyzerali v porovnaní s ním ako tiene. Bol tam aj akýsi civil, kostnatý úradník, ktorý pôsobil dojmom, že vôbec nevychádza na čerstvý vzduch; v ruke držal malý divadelný ďalekohľad. Pomkli sa, aby mi urobili miesto, a pijan mi ponúkol fľašku, aby som si glgol koňaku. Zakrátko sa k nám postavili ďalší dvaja vojaci: elegantný dôstojník z ministerstva zahraničných vecí a znepokojujúco prihlúply plukovník generálneho štábu du Paty de Clam, ktorého monokel svietil v rannom svetle ako prázdna očná jamka.

Čas sa krátil a napätie pod zlovestnou bledou oblohou hustlo. Na cvičisku bolo rozstavených okolo štyritisíc vojakov, nehybných a mĺkvych ako hrob. Takisto ako zhromaždený dav. Pohyb bol badať iba na okraji nádvoria Morland, kde sa ešte usádzalo zopár pozvaných hostí, ktorí sa náhlili a ospravedlňovali ako oneskorenci na pohrebe. Niekoľko divákov pri zábradlí spoznalo drobnú štíhlu ženu s bielym kožušinovým klobúkom, rukávnikom a naberaným modrým slnečníkom, ktorú sprevádzal vysoký dragúnsky dôstojník, a ozval sa slabý potlesk a výkriky Hurá! a Bravó!.

Sandherr pozrel tým smerom a zamrmlal: „Kto to, dočerta, je?“

Jeden z kapitánov vzal úradníkovi divadelný ďalekohľad a namieril ho na dámu v klobúku, ktorá krútila slnečníkom a blahosklonne ďakovala ľuďom.

„Nech sa prepadnem, ak to nie je božská Sarah!“ Trochu zaostril ďalekohľad. „A ten šťastlivec, čo tam s ňou stojí, je Rochebouet z 28. pluku!“

Mercier sa oprel a spokojne si hladkal biele fúzy. Na jeho predstavení bude Sarah Bernhardtová! Presne to odo mňa chcel: aby to bolo naozaj veľkolepé divadlo, o ktorom sa bude dlho hovoriť. Navonok sa však tváril nespokojne. „Neviem si predstaviť, kto mohol pozvať herečku...“

Desať minút pred deviatou generál Darras, ktorý mal na starosti celú ceremóniu, zamieril na koni uličkou doprostred cvičiska. Kôň erdžal a skláňal hlavu, krútil sa, vyvaľoval oči na zhromaždený dav a hrabal kopytami, no napokon ostal ticho stáť.

Hodiny odbili deviatu a ozval sa rozkaz: „Roty! Pozor!“ Štyri tisícky vojakov naraz zrazili opätky, až to zadunelo. V tej chvíli sa vo vzdialenom kúte cvičiska vynorili piati muži, ktorí zamierili ku generálovi. Keď podišli bližšie, ukázalo sa, že je to odsúdenec s eskortou štyroch delostrelcov. Pochodovali svižne a v takom dokonalom súlade, že na každý piaty krok naraz silno udreli pravou nohou. Väzeň iba raz máličko zaostal, no rýchlo sa zase prispôsobil tempu. Keď zanikla ozvena posledného úderu, zastali a zasalutovali. Nato delostrelci urobili čelom vzad, odpochodovali a odsúdenec ostal pred generálom sám.

Zaburácali bubny, zajačala poľnica. Dopredu vystúpil dôstojník a pozdvihol si akýsi papier až k tvári ako herold v dajakej hre. Papier plieskal vo vetre, a hoci bol muž malý, hlas mal mocný.

„V mene francúzskeho ľudu,“ zanôtil, „vyniesol prvý stály vojenský súd vojenskej vlády v Paríži na verejnom pojednávaní nasledovný verdikt. Súd dostal len jednu otázku: Je Alfred Dreyfus, kapitán 14. delostreleckého pluku, stážista na generálnom štábe a kandidát na členstvo v generálnom štábe armády, vinný z toho, že odovzdal cudzej mocnosti alebo jej agentom v Paríži roku 1894 určitý počet tajných či dôverných dokumentov týkajúcich sa národnej obrany?

Súd vyhlásil jednohlasne: Áno, obžalovaný je vinný.

Súd jednohlasne odsúdil kapitána Alfreda Dreyfusa na deportáciu a na doživotný pobyt vo väzení, nariadil prepustiť ho z armády a na prvej vojenskej prehliadke parížskej posádky ho zbaviť všetkých vojenských hodností.“

Dôstojník sa zaradil. Generál Darras sa postavil v strmeňoch a vytasil šabľu. Odsúdený musel vyvrátiť hlavu, aby naňho videl. Cviker mu vzali už predtým, na očiach mal teraz okuliare bez rámu.

„Alfred Dreyfus, nie ste hoden nosiť zbraň. V mene francúzskeho ľudu vás degradujeme!“

„A v tej chvíli,“ povedal som Mercierovi, „väzeň prvýkrát prehovoril.“

Mercier od prekvapenia až myklo. „On prehovoril?“

„Áno.“ Z vrecka nohavíc som vytiahol zápisník. „Zdvihol obe ruky nad hlavu a zakričal...“ Sklonil som hlavu, aby som mohol presne citovať jeho slová. „Vojaci, pred vašimi očami degradujú nevinného vojaka... Vojaci, hanobíte nevinného muža... Nech žije Francúzsko...! Nech žije armáda...!“ Prečítal som to pokojne, bez vzrušenia, rovnakým tónom ako Dreyfus. Len s tým rozdielom, že on kričal a ako mulhouský žid mal slabý nemecký prízvuk.

Minister sa zamračil. „Ako sa to mohlo stať? Nevraveli ste, že ak väzeň bude chcieť prehovoriť, kapela spustí pochod?“

„Generál Darras bol toho názoru, že zopár výkrikov nič neznamená a že hudba by narušila vážnosť ceremónie.“

„A ako na to zareagovali ľudia?“

Znovu som sa pozrel do zápisníka. „Začali skandovať: Smrť...! Smrť...! Smrť...!“

Keď sa začalo skandovanie, pozreli sme sa k zábradliu. „Musia sa poponáhľať,“ povedal Sandherr, „inak sa nám to vymkne z rúk.“

Požičal som si divadelný ďalekohľad a priložil ho k očiam. Keď som zaostril, zbadal som, ako obrovitý hlavný seržant Republikánskej gardy zdvihol ruky a niekoľkými prudkými pohybmi strhol Dreyfusovi z pliec epolety, z blúzy všetky gombíky a z rukávov zlaté lemy. Nakoniec si kľakol a z nohavíc mu oddrapil červené pásiky. Pozrel som sa Dreyfusovi do tváre. Bola bezvýrazná. Uprene sa díval pred seba, zatiaľ čo ho doslova ošklbávali, a trpne znášal toto nedôstojné zaobchádzanie ako dieťa, ktorému podráždený dospelý napráva šaty. Nakoniec hlavný seržant vytiahol Dreyfusovi z pošvy šabľu, oprel ju hrotom o zem a nohou ju prelomil. Obe polovice hodil Dreyfusovi k nohám, urobil dva kroky dozadu, vykrútil hlavu ku generálovi a zasalutoval. Dreyfus hľadel na zničené symboly svojej cti.

„Picquart,“ ozval sa Sandherr netrpezlivo, „vy jediný tu máte ďalekohľad. Povedzte nám, ako Dreyfus vyzerá.“

„Vyzerá,“ odvetil som a vrátil som ďalekohľad úradníkovi, „ako židovský krajčír, ktorý potichu ráta, o koľko zlatých lampasov prišiel. Keby mal na krku zavesený meter, pokojne by mohol stáť v krajčírstve na Rue Auber.“

„To je výborné,“ poznamenal Sandherr. „To sa mi páči.“

„To je naozaj výborné!“ zopakoval ako ozvena Mercier a zavrel oči. „Viem si ho živo predstaviť.“

„Nech žije Francúzsko!“ zakričal znovu Dreyfus. „Prisahám, že som nevinný!“

Potom ho eskorta previedla okolo celého nádvoria, aby jeho dotrhanú uniformu videli všetky vyčlenené jednotky a aby si vojaci vryli do pamäti, ako dopadne ten, kto zradí armádu. Každú chvíľu zvolal: „Som nevinný!“ a dav odpovedal výkrikmi: „Judáš! Židovský zradca!“ Zdalo sa, že to nemá konca, hoci podľa mojich hodiniek to netrvalo ani sedem minút.

Keď sa Dreyfus blížil k nám, muž z ministerstva zahraničných vecí, ktorému sa ocitol v rukách ďalekohľad, povedal vlažným hlasom: „Nechápem, ako sa môže ten chlap nechať takto ponižovať a tvrdiť, že je nevinný. Keby bol naozaj nevinný, asi by bojoval a nenechal by sa tu vodiť ako ovca, no nie? Alebo je to nejaká vrodená židovská vlastnosť?“

„Pravdaže je to vrodená židovská vlastnosť,“ odsekol Sandherr. „V tejto rase nenájdete ani štipku vlastenectva, cti či hrdosti. Tí vedia len zrádzať ľudí, medzi ktorými žijú celé stáročia, počnúc Ježišom Kristom.“

Keď Dreyfus prešiel okolo nás, Sandherr sa k nemu pohŕdavo otočil chrbtom. Ja som však nemohol od neho odtrhnúť zrak. Či už preto, že posledné tri mesiace strávil vo väzení, alebo preto, že v to ráno bola veľká zima, tvár mal sivobielu a opuchnutú; bola to farba larvy. Čierna blúza bez gombíkov na ňom visela ako handra a pod ňou bolo vidieť bielu košeľu. Riedke vlasy mal strapaté a zlepené a čosi sa v nich lesklo. Pevným krokom, bez straty rytmu prepochodoval okolo nás. Pozrel sa naším smerom a na chvíľu sa nám stretli pohľady. Akoby som mu nazrel až na dno duše a zbadal som v nej zvierací strach a zúfalú snahu nedať nič najavo. Keď som sa díval za ním, uvedomil som si, že to, čo sa mu lesklo vo vlasoch, boli sliny. Zrejme premýšľal, akú rolu som zohral pri jeho zničení.

Ostávala mu posledná etapa kalvárie, ktorá však bola preňho určite najhoršia: prejsť popri záľahe ľudstva pri zábradlí. Policajti sa pochytali za plecia, aby udržali ľudí v patričnej vzdialenosti. Keď však zhromaždení videli, že väzeň sa blíži, nahrnuli sa dopredu. Policajná línia sa napla ako špagát, po chvíli praskla a ľudia zaplavili chodník. Dreyfus zastal, obrátil sa k nim, zdvihol ruky a čosi povedal. Stál však chrbtom ku mne, takže som počul len známe pokriky: „Judáš! Zradca! Smrť židovi!“

Eskorta ho napokon odviedla k väzenskému vozu, kde mu spútali ruky za chrbtom. Potom nastúpil do voza. Dvere sa zavreli a zamkli, kone sa pohli a sprievod vyrazil cez bránu na Place de Fontenoy. Chvíľu som si nebol istý, či sa dostane z obkľúčenia ľudí, ktorí sa načahovali a búchali na voz, no dôstojníci na koňoch ich odohnali plochou stranou šablí. Počul som, ako dvakrát pleskol bič. Pohonič popchol kone, voz zrýchlil, zabočil doľava a po chvíli zmizol.

Vzápätí zaznel rozkaz a vojaci začali pochodovať, až sa otriasala zem. Jačali poľnice. Duneli bubny. Keď kapela spustila pochod Sambre-et-Meuse, začalo snežiť. Cítil som veľkú úľavu. A nebol som sám. Spontánne sme sa obrátili k sebe a podali si ruky. Akoby sa zdravé telo očistilo od čohosi špinavého a škodlivého a konečne mohlo normálne žiť.

*

Dohovoril som. V ministrovej pracovni ostalo ticho, iba v kozube praskal oheň.

„Škoda len,“ povedal Mercier napokon, „že ten zradca ostane nažive. Vravím to v jeho vlastnom záujme. Veď aký život ho čaká? Smrť by bola preňho vykúpením. Preto som chcel, aby parlament obnovil trest smrti za zradu.“

„Urobili ste, čo sa dalo, pán minister,“ prikývol Boisdeffre zaliečavo.

Mercier vstal, až mu zaprašťalo v kolenách, podišiel k veľkému glóbusu, ktorý stál na stojane pri jeho písacom stole, a kývol mi, aby som pristúpil k nemu. Založil si okuliare a zahľadel sa na zemeguľu ako dáky krátkozraký boh.

„Musím ho odpratať niekde, kde nebude môcť s nikým hovoriť. Nechcem, aby ďalej šíril svoje zradcovské myšlienky. A rovnako dôležité je, aby nikto nemohol hovoriť s ním.“

Položil jemnú ruku na severnú pologuľu a otočil glóbusom. Keď nám pred očami preletel Tichý oceán, zastavil glóbus a ukázal na severné pobrežie Južnej Ameriky, vzdialené sedemtisíc kilometrov od Paríža. Pozrel na mňa a nadvihol obočie, akoby sa ma chcel spýtať, či viem, čo mi ukazuje.

„Trestanecká kolónia v Cayenne?“ spýtal som sa.

„Kúsok odtiaľ, je to však oveľa bezpečnejšie miesto.“ Ťukol prstom na glóbus. „Diabolský ostrov, pätnásť kilometrov od pobrežia. Okolité more sa hmýri žralokmi. Pre obrovské vlny a silné prúdy tam horko-ťažko pristane aj čln.“

„Myslel som, že ten ostrov už dávno uzavreli.“

„Veď ho aj uzavreli. Naposledy tam boli malomocní odsúdenci. Budem potrebovať súhlas parlamentu, ale tentoraz ho získam. Ostrov bude znovu otvorený špeciálne kvôli Dreyfusovi. Tak čo na to poviete?“

Pravdupovediac, bol som prekvapený. Merciera, ktorý mal za manželku Angličanku, pokladali za republikána a voľnomyšlienkara – odmietal napríklad chodiť na omšu –, za čo som ho obdivoval. A predsa v ňom ostalo čosi z jezuitského fanatika. Diabolský ostrov? Myslel som si, že stojíme na prahu dvadsiateho, a nie osemnásteho storočia...

„No?“ zopakoval. „Tak aký je váš názor?“

„Niečo mi zišlo na um,“ odvetil som obozretne, aby som nebol netaktný, „taká hlúposť. Meno jedného spisovateľa, ktorý sa volá Dumas.“

„Dumas? Ako to myslíte?“

„Takýto trest mi pripadá ako vystrihnutý z nejakého historického románu. Spomenul som si na Muža so železnou maskou. Nebude Dreyfus známy ako Muž z Diabolského ostrova? Nestane sa najslávnejším väzňom na svete?“

„Presne tak!“ zvolal Mercier a plesol sa po stehne, čo robil málokedy. „Práve to sa mi na tom páči. Roznieti to predstavivosť verejnosti.“

Rešpektoval som jeho politický úsudok, no premýšľal som, ako si to tá verejnosť vysvetlí. Viac mi prezradil, až keď som si vzal kabát a pobral sa na odchod.

„V tejto kancelárii ma možno vidíte naposledy.“

„To je mi ľúto, pán generál.“

„Chápete, o politiku sa zaujímam len málo – som profesionálny vojak, nie politik. Nazdávam sa však, že medzi stranami vládne veľká nespokojnosť a vláda možno vydrží nanajvýš dva týždne. Možno budeme mať dokonca nového prezidenta.“ Pokrčil plecami. „Lenže to je tak: my vojaci len poslúchame rozkazy.“ Potriasol mi ruku. „Tú nešťastnú záležitosť ste zvládli veľmi inteligentne, major Picquart, klobúk dolu. Budeme na to pamätať, však, pán náčelník?“

„Budeme, pán minister, určite na to budeme pamätať.“ Boisdeffre vstal a takisto mi podal ruku. „Ďakujem vám, Picquart. Výborná práca. Človek sa ani nemusel pretvarovať. Mimochodom, ako vám ide štúdium ruštiny?“

„Neviem, či budem tento jazyk niekedy ovládať, pán generál, ale teraz lúskam Tolstého – pravdaže, so slovníkom.“

„Výborne. Medzi Francúzskom a Ruskom sa dejú veľké veci. Dobrá znalosť ruštiny bude pre perspektívneho dôstojníka na nezaplatenie.“

Táto lichôtka ma, prirodzene, potešila, ale keď som chcel otvoriť dvere, Mercier sa ma zrazu spýtal: „Povedzte mi ešte, nezaznelo tam moje meno?“

„Prosím? Asi vám nerozumiem.“

„Počas tej ceremónie dnes ráno.“

„Myslím, že nie...“

„No, čo tam po tom.“ Stroho mávol rukou. „Len mi napadlo, či ľudia neskandovali...“

„Nie, nič také som nezačul.“

„Dobre. Ani som to neočakával.“

Potichu som zavrel za sebou dvere.

*

Keď som znovu vykročil do toho vetristého lievika zvaného Rue Saint-Dominique, pridŕžal som si čiapku a prešiel som asi sto metrov ku vchodu do budovy ministerstva vojny. Nebolo tam ani nohy. Moji kolegovia mali v sobotu očividne užitočnejšiu prácu, než chodiť do úradu. Rozumní ľudia! Ja som musel napísať oficiálnu správu, poupratovať si stôl a pustiť Dreyfusa z hlavy, teda aspoň sa o to pokúsiť. Vybehol som po schodoch a zamieril do svojej kancelárie.

Ministerstvo vojny bolo od napoleonských čias rozdelené na štyri oddelenia: organizačné, spravodajské, operačné a dopravné. Ja som pracoval na treťom pod velením plukovníka Bouchera, ktorý bol tiež rozumný, a preto ho tu teraz nebolo vidieť. Ako jeho zástupca som mal vlastnú malú kanceláriu, holú mníšsku celu s oknom otočeným do bezútešného nádvoria. Dve stoličky, písací stôl a kartotéka, to bol celý môj nábytok. Kúrenie nefungovalo. Bola tam taká zima, že mi z úst stúpala para. Sadol som si v kabáte na stoličku a díval sa na haldu papierov, čo sa mi nakopili za posledné dni. S povzdychom som vzal jeden spis.

O pár hodín, krátko po obede, som začul na opustenej chodbe ťažké kroky. Ktosi prešiel okolo mojej kancelárie, potom však zastal, vrátil sa a ostal stáť predo dvermi. Počul som, ako sťažka dýcha. Vstal som, potichu som podišiel k dverám, chvíľu som počúval a potom som náhle otvoril. Predo mnou stál náčelník druhého oddelenia, čiže šéf celej vojenskej spravodajskej služby. Nebol som si istý, kto bol zmätenejší.

„Generál Gonse,“ zasalutoval som, „netušil som, že ste to vy.“

Gonse bol povestný tým, že v úrade trčal štrnásť hodín denne. Mohol som vedieť, že ak bude niekto v budove, tak jedine on. Jeho nepriatelia tvrdili, že inak by svoju prácu nezvládol.

„To nič, major Picquart. Táto budova je hotové bludisko. Smiem?“ Kolísavo vošiel dnu a potiahol si z cigarety. „Prepáčte, že vás ruším, ale práve som dostal správu od plukovníka Guérina z Place Vendôme. Dreyfus sa vraj dnes ráno na ceremónii priznal. Vedeli ste to?“

Civel som naňho ako blázon. „Nie, pán generál, to som nevedel.“

„Pol hodiny pred ceremóniou vraj povedal kapitánovi, ktorý ho strážil, že tie dokumenty Nemcom naozaj odovzdal.“ Pokrčil plecami. „Myslel som, že by ste to mali vedieť, keďže pán minister vás poveril, aby ste na celú záležitosť dozreli.“

„Ale už som mu podal hlásenie...“ Bol som zdesený. Takýto prejav neschopnosti mohol človeka stáť kariéru. Dreyfus od októbra odmietal priznať vinu, hoci všetky dôkazy svedčili proti nemu. A teraz počúvam, že sa nakoniec predsa len priznal, rovno pod mojím nosom, a ja o ničom neviem! „Radšej si to pôjdem overiť.“

„To vám radím. Potom príďte ku mne a podajte mi hlásenie.“

Znovu som náhlivo vykročil do chladného sivého svitu. Na rohu bulváru Saint-Germain som si vzal drožku a pri Vysokej vojenskej škole som požiadal drožkára, aby na mňa počkal. Ticho, čo vládlo na obrovskom prázdnom cvičisku, akoby sa mi posmievalo. Jediným prejavom života boli zametači na Place de Fontenoy. Vrátil som sa k drožkárovi a prikázal mu, aby ma čo najrýchlejšie odviezol k vojenskému veliteľovi Paríža na Place Vendôme. V hale pochmúrnej schátranej budovy som čakal na plukovníka Guérina. Dal si načas, a keď sa konečne objavil, vyzeral ako človek, ktorého vyrušili uprostred dobrého obeda a chce sa k nemu zase čo najskôr vrátiť.

„Všetko som už vysvetlil generálovi Gonsovi.“

„Prepáčte, pán plukovník, ale mohli by ste to vysvetliť aj mne?“

Vzdychol si. „Kapitán Lebrun-Renault dostal za úlohu dozerať na Dreyfusa na strážnici až do začiatku ceremónie. Odovzdal ho eskorte a hneď potom prišiel za nami a povedal: „Nech sa prepadnem, ale ten darebák sa pred chvíľou ku všetkému priznal.“

Vytiahol som zápisník. „Čo presne mu Dreyfus povedal?“

„Vraj odovzdal tajné informácie Nemcom, hoci neboli veľmi dôležité, že pán minister o tom vie a že o pár rokov vyjde všetko najavo. Niečo také. Musíte sa porozprávať s Lebrunom-Renaultom.“

„A kde ho nájdem?“

„To netuším. Nie je v službe.“

„Ešte je v Paríži?“

„Môj drahý major, odkiaľ to mám vedieť?“

„Celkom dobre tomu nerozumiem,“ pokračoval som. „Prečo by sa Dreyfus odrazu priznal cudziemu človeku? Veď by tým nič nezískal a tri mesiace všetko popieral!“

„S tým vám, bohužiaľ, nepomôžem.“ Plukovník sa obzrel smerom, ktorým prišiel.

„A ak sa priznal kapitánovi Lebrunovi-Renaultovi, prečo potom vonku opakovane kričal pred dvadsaťtisícovým nepriateľským davom, že je nevinný?“

Plukovník vystrel plecia. „Chcete povedať, že jeden z mojich dôstojníkov klame?“

„Ďakujem vám, pán plukovník.“ Schoval som zápisník.

Vrátil som sa na ministerstvo a zamieril som rovno do Gonsovej kancelárie. Na stole mal horu spisov. Keď som mu podával hlásenie, vyložil si nohy na stôl a pohojdával sa na stoličke.

„Takže tomu veľmi neveríte?“

„Nie, teraz, keď som sa dozvedel podrobnosti, tomu neverím. Skôr je pravdepodobné, že ten nasprostastý kapitán gardy všetko prekrútil. Alebo si to vymyslel, aby vyzeral dôležitý. Predpokladám, pravdaže,“ dodal som, „že Dreyfus nebol dvojitý agent nasadený na Nemcov.“

Gonse sa zasmial a zapálil si ďalšiu cigaretu. „Kiežby to tak bolo!“

„Čo mám podľa vás urobiť, pán generál?“

„Veľa toho urobiť už nemôžete.“

Zaváhal som. „Ostáva jediná možnosť, ako zistiť pravdu.“

„Aká?“

„Spýtať sa Dreyfusa.“

Gonse pokrútil hlavou. „Vylúčené. Teraz s ním nemôžete hovoriť. Okrem toho čoskoro ho odvezú z Paríža.“ Zložil si nohy zo stola a pritiahol k sebe stoh spisov. Na blúzu sa mu sypal popol z cigarety. „Nechajte to na mňa. Náčelníkovi štábu a ministrovi všetko vysvetlím.“ Otvoril spis a pohrúžil sa doň. „Ďakujem vám, major Picquart,“ povedal, ani nezdvihol zrak. „Môžete ísť.“

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-556-1165-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Table of Contents

Titulná strana

1-9

1

10-19

20-25

Tiráž