Ukázka elektronické knihy

Troll

Michal

Hvorecký

Přeložila Martina Bekešová

Argo

Michal Hvorecký

Troll

Ze slovenského originálu Trol, vydaného roku 2017 nakladatelstvím Marenčin PT v Bratislavě, přeložila Martina Bekešová

Autoři fotografie na obálce Evelyn Benčičová a Adam Csoka Keller

Grafickou úpravu navrhla a sazbu provedla Pavlína Morháčová

Jazyková redakce Jiří Popiolek

Korektury Mirka Jarotková

Příprava elektronických formátů Kosmas

Redakce e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2018 jako svou 3559. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-2380-7 (váz.)

ISBN 978-80-257-2456-9 (e-kniha)

Czech edition ARGO, 2018

Copyright © Michal Hvorecký, 2018

Translation © Martina Bekešová, 2018

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS , lze je pohodlně zakoupit v internetovém

knihkupectví www.kosmas.cz

„Všichni proklínají Stalina, a plným právem,

ale, promiňte, kdo napsal ty čtyři miliony udání?“

Sergej Dovlatov

„Lidé vždycky snili a toužili, aby jim někdo jednou provždy řekl, co to je štěstí – a pak je k tomu štěstí připoutal řetězem.“

Jevgenij Zamjatin: My

„Rozhodně nikdy nebudu navrhovat socialistickou alternativu. Kdyby se mě ale někdo zeptal, zda bych navrhoval dnešní Západ jako vzor pro svou zemi, musel bych upřímně odpovědět: Ne, nemohu vaši společnost doporučit jako ideální pro proměnu té naší. S ohledem na bohatství duchovního rozvoje, jehož naše země nabyla utrpením v tomto století, není západní systém v momentálním stavu duchovního vyčerpání vůbec přitažlivý.“

Alexandr Solženicyn, Harvard, USA, 1981

Šel po ulici milý pán, zastavil hlouček dětí.

Nejdřív jen: Ty jmenuješ se Jan? A ty Anna?

A kolikpak ti je let?

Tak ledacos mu vyprávěli,

co doma, ve škole, porůznu.

A najednou se jich ten pán ptá:

Jakou tu máte továrnu?

Co vyrábí a kolik dělníků v ní pracuje?

Jan hbitě odpovídá, Anna se hned přidává.

Pán se jen usmívá a podivuje.

Jen Petr, pionýr už větší,

pána si ze všech stran obhlédl.

A že jsou pionýři ostražití, hned na SNB zaběhl.

V tom člověku se špion možná skrývá,

platí ho dolarový král.

Krista Bendová: Pionýrský pochod

Část první
Černá díra

Jsem nejnenáviděnější člověk na místním internetu. Můj ksicht už viděl nejspíš každý. Přeškrtnutá nebo krvavá tvář se po sociálních sítích šíří rychlostí deset tisíc hejtů za hodinu. Tolik nenávisti nevyvolaly ani zoufalé výkony fotbalistů, ani kruté prohry hokejistů. Dokonce už ani prezident a premiérka ne. Ve srovnání se mnou působí vítězka Eurovize s písničkou o smutném slonovi ve veselé zoo jako oblíbená osoba. Politici, vládní i opoziční, mi tajně děkují – vztek lidí se konečně přesměroval jinam.

Fotky putují po síti, doplněné výroky, které jsem nikdy neřekl. Kdo by si je ověřoval? Ověřování je záležitost na hony vzdálená minulosti… a jiné galaxie. Ověřování je out. Maximálně retro.

Jsem chodící demotivační citát.

Mém.

Animovaný gif.

Replika informace.

Fotky vypadaly příšerně a šířily se jako digitální požár. Na netu své hnusné záběry najde i Sarah Lutz. Sám jsem je pracně vyhledal, poté co vyzvala k solidaritě s utečenci. Tolik odpůrců pohromadě Sarah jaktěživ neviděla.

Začínám tušit, co prožívala.

S vyceněnými zuby si v Evropě přeju další miliony utečenců navíc. S přihlouplým výrazem podporuju útok Islámského státu na Vídeň a Varšavu. Se vzrušením v očích požaduju, ať se ze všech spoluobčanů stanou gayové a lesby, a přeju si, aby vypadali jako Conchita Wurst.

Strávil jsem sice na webu většinu života, ale tolik emotikonů jsem ještě neviděl. Pokoušel jsem se reagovat na fórech. Komentoval jsem. Posílal e-maily. Tvůrcům jsem veřejně slíbil, že pošlu ještě otřesnější momentky. Ale humoru rozuměli asi jako já jejich počínání.

Prohlédl jsem si profily útočníků. Kromě vášně pro holení hlav, politiku Říše, americké motorky a čínská tílka všichni vystudovali vysokou školu života.

Nadávali mi květnatě: vlastizrádce, chazarský sionisto, Sorosův vřede, nacistický žide (co to?), vlastizrádce, fašisto, hanbo národa, hanbo světa, rusofile, američanofile, pravdoláskaři, Izraelče, Palestinče, sluníčkáři, špekoune, xxx (automaticky vymazáno softwarem), korunovanej xxx (umím si domyslet), obřezanej xxx, panici (odkud to vědí?), agente Západu, agente Východu, gejská píčo (co to?), pseudointelektuále, pseudočlověče, nevládní parazite, Havle (nadávka?) nebo hnusnej tučňáku.

Jako bych je sám diktoval.

S černou kuklou na hlavě jsem se tajně vetřel do davu, který skandoval mé jméno a požadoval veřejnou popravu. Ne v lágru nebo na středověkém prostranství jako před sto nebo pěti sty lety, ale na hlavním náměstí velkoměsta, kde jsem se narodil a žiju.

Neměl jsem halucinace. Pozorně jsem vnímal všemi smysly. Kolem mě se rozprostíral svět, kde nezáleží na faktech. Skutečná anarchy in the UK. V Evropě, v USA.

Kráčel jsem a opatrně se rozhlížel. Město působilo jako přízrak. Ulice k prasknutí narvané lidmi.

Věřil jsem, že ji v davu najdu. Zase se setkáme. Všechno se vysvětlí.

Srdce mi bilo. Strach paralyzoval. Rozzuřený dav burácel mé jméno tak hlasitě, až mi zalehlo v uších. Nesnášeli mě jako křižáci ty, co se rouhají Bohu.

Na jeden zátah jsem zvládl ujít jen pár desítek metrů. I pomalé tempo mě stálo spoustu sil. Bál jsem se, že mě srazí k zemi.

Jiného tlusťocha v masce už chtěli lynčovat. Mysleli si, že mě našli. Dotyčný stihl na poslední chvíli ukázat tvář a zachránil se. Chybělo málo.

Demonstranti přibíhali z nejvzdálenějších městských čtvrtí. Vylézali z tmavých děr, zpustlých bytů, sklepů, podnájmů a kutlochů. Zvedali se od počítačů, odkládali tablety. Valili se jako rozvodněná řeka.

Desetitisíce lidí pod širým nebem, v maskách Anonymous a v kuklách. Svolaly je Google a Facebook, algoritmy založené na předchozích vyhledáváních a kliknutích.

Informační válka je vytrhla z počítačové samoty. Nehledali na webu pravdu, ale stejný světonázor. Každý další lajk upevnil jejich zaujatost vůči mně, nahnal je do skupin podobně smýšlejících a zásoboval je kecy, jaké si přáli. Toužili stvrdit své přesvědčení, že jsem transka a žid. Nebyla to pravda, ale mohla by být.

Za rohem vzplál výklad. Vzduch se chvěl. Nad barikádami se valil dým. Protestující dorazili i v lyžařských brýlích a dělnických helmách nebo v plynových maskách ozdobených lebkami. Slyšel jsem rytmické bušení do plechu a bubnů.

Šaty mi na ramenou a na zádech zvlhly potem. Demonstranti přivezli figurínu s mou podobou a zavěsili ji na šibenici.

Dostavilo se procesí Institutu nenarozených dětí. Poutníci v kutnách vlekli alegorické vozy olepené billboardy se zvětšenými snímky potratů. Na kolech nesli napíchnuté atrapy lidských plodů, z nichž tekla umělá krev. Nad hlavami třímali slogany v azbuce s příšernými hrubkami.

Zaburácel gang motorkářů Říšští ďáblové. Po nich pochodovali v šiku neonacisté a příslušníci radikální levicové fronty, v rukou transparenty se srpy, kladivy a portréty vůdce-otce i syna. Kněží v rouchách zpívali s očima upřenýma k nebi. Mládenci zvedali kostelní korouhve a velké černé kříže, nesli obětní dary a modlili se. Dav pozdravil i zahalený mnich Jevgenij Semionov. Následovala kolona alternativců z konspiračních médií. Delegace léčitelů a naturopatů nesla kyvadla, koule a zapper. Veteráni hybridní války slibovali krutou pomstu.

Konečně se jim podařilo spojit síly. Sjednotila je potřeba nenávidět něco živého, teplého, blízkého, našeho, něco, čeho se dá dotknout.

Dva řečníci na tribuně přečetli společně projev fejkového Keeanu Reevese. Čili můj.

Nehodlám být součástí světa, kde muži oblékají ženy do šatů, aby vypadaly jako prostitutky. Kde neexistuje úcta a kde se lidskému slovu dá věřit jen tehdy, je-li doplněno slibem. Kde ženy nechtějí děti a muži rodinu. Kde se mladí lidé považují za úspěšné, když řídí auto svých rodičů, a kde ten, kdo má moc, dává najevo, že pro něj ostatní nic neznamenají. Kde se lidé pokrytecky hlásí k Bohu s lahví alkoholu v ruce a aniž by znali náboženství. Kde bla bla bla bla, protože bla bla bla, aby bla bla.

Hejtovali mě mými vlastními slovy! Jako z učebnice. Po projevu zaduněl rap:

Toužíš pomoct Říši? Nehoň si ho v skrýši!

A braň, co patří ti: Ural, Moskvu, Tatry taky!

Nekrm trolla, vyhoď ho z kola ven, do hoven!

Nepomůže Sion, Soros, ty seš homouš,

transka, panic, totálně nanic,

feťák, chazar, sluníčkář, hej, do hrobu už se chystej,

blíží se tvůj konec, už zazvoní bell, tos chtěl?

Troll na kůl! Troll na popravu! Čekej datum, roluj trávu,

nekrm ničím, všechno ničí, odpálí nás taky, za žiďácký prachy.

Nelajkuj, dissuj, blokuj, hned to nahlas, mluv nahlas, křič na bitch,

říšská patrola loví trolla,

nesedni na lep, přepni se na rap,

šetři si lajk pro můj majk! Neguj trolla, hola hola!

Otčina Crew protestuje proti mně? Tak to už je možný všechno.

Vznikla o mně spousta sprostých internetových vtipů s virálním potenciálem. Jediný, kdo je nešířil, jsem byl já.

Ve stánku jsem zahlédl bulvární deník se svou fotkou. Podařilo se mi vypudit z titulní strany moderátora, který se přiznal k homosexualitě, ačkoli je ženatý a má tři děti.

V online počítačové hře mě soupeři zdarma profackovali, nakopali do břicha a v posledním levelu mi uřízli hlavu.

V nose mě zašimrala krev a teplá mi stékala do krku. Vyplivl jsem ji a hřbetem ruky si otřel ústa.

Účastníci protestu sprejovali na zdi moje nejznámější nicky: Petr. Martin. Jakub. Damian. Ester. Nina. Martina. Eva. Josef. Keanu. Sarah. Osmdesát jmen, a přibývají další. Pravé je… nemůžu… nevím… jmenuju se… jmenoval jsem se… Už jsem si pletl i své jméno. Vzali mi všechno. Jsem troll.

Přitom jsem chtěl jenom uskutečnit svůj záměr. Svůj plán. Náš plán.

Klestil jsem si cestu z tlačenice a ustupoval do bezpečí. Jen neupoutat pozornost.

Pozdě. Obklíčili mě. Hledal jsem mezírku, kudy se prosmýknout, ale… chyběla mi úniková cesta, energie i čas. Uvažuj. Jaké máš možnosti? Zmiz odsud. Soustřeď se, dýchej, nejsi unavený, ještě můžeš. Kam? Kamkoli.

Blížili se ke mně, těsně u sebe jako vojsko, když dobývá opevněný hrad. Mlčky, v tichu, které se častokrát rozhostí před výbuchem. Ve zvlhlých očích zářilo neskutečné světlo.

Unikal jsem, jak nejrychleji to šlo. Kdosi mě zezadu chytil za košili.

„Sundej si masku!“

Spravedlivá slova. Svým způsobem jsem s nimi počítal. Není úniku.

Vzpomněl jsem si na bratra, Johanu, mámu, diskusní fóra. Toužil jsem zůstat offline a nikdy se nepřipojit. Nediskutovat, nekomentovat, netrollovat.

Upírali na mě pohledy plné nevraživosti. V panice jsem pátral očima kolem sebe. Doufal jsem, že zahlédnu někoho, u koho bych se schoval, kdo by se za mě přimluvil. Nic. Neměl jsem skutečné přátele, jen ty virtuální, které jsem stvořil, já sám nebo jiní trollové. Moji kámoši = bity počítačového programu. Napodobují lidské účty a šíří, co jim poručím.

„Okamžitě mu sundejte tu kuklu!“ zařval mužský hlas.

Kdosi mi kus látky strhl.

Němá bílá maska, kterou uviděli, je šokovala. Hladká, s vyholeným temenem. Bez rysů a výrazu, beztvará, podobná vejcovitým hlavám hrdinů z de Chiricových maleb.

„Potřebuju mluvit s Johanou, mám pro ni životně důležitý vzkaz,“ řekl jsem. Zněl jsem jako vokodér starého Daft Punku a chrčel jako smrtelně zraněný Darth Vader.

Neměl jsem už jméno, hlas ani tvář.

Do trollování jsem se zamotal i kvůli svému vzezření a zdravotním záznamům. V dětství mě rodiče odmítli dát očkovat. Vyrůstal jsem v éře, kdy obyvatelé hromadně vynášeli z domů krabice s léky, rozdupávali vakcíny a antibiotika házeli do kanálů, jezer i řek. Pod podrážkami praskaly ampule. Nahořklá vůně očkovací látky se šířila podél zdí, usazovala se na náměstích a rozích budov, mísila se s mokrým listím.

Rodiče uvěřili heslům „nedotuju farmaceutický průmysl“, „odmítám lékařský establishment“ nebo „alternativa funguje“.

Kurýrovali mě pitím bělidla. Hubili pomyslné patologické buňky a parazity, ale ve skutečnosti zabíjeli mě.

Když jsem měl angínu, máma do mě cpala homeopatika čili placebo. Nebo mě nutila čichat bylinkové vůně. Nesměl jsem antibiotika ani cukr, glutamany, éčka nebo náhradní sladidla.

Dětské nemoci, považované dávno za vymýcené, se vracely a bujely. Chytil jsem je v pubertě s mnohonásobně horším průběhem a důsledky, odolné na většinu protilátek.

Státní zdravotní pojišťovna ohlásila bankrot a léta narušený systém kolaboval. Lékaře vystřídali šarlatáni. Šílenství podlehla i máma. Pil jsem savo. Hltal vitamin C „proti rakovině“. Můj organismus se prý překyselil špatnou stravou a ve vnitřnostech se mi usadili paraziti, kteří se však – jak se dalo jednoduše zjistit – v našich zeměpisných šířkách nevyskytují.

Marně jsem se bouřil.

„Ale podle mě…,“ namítal jsem po hádce.

„Žádné ale!“ odsekla máma a přinutila mě jít na biorezonanci.

„Proč? Je to placebo! Vědci dokázali, že…“

To byla zásadní chyba. Argumentovat experty v době, která je nenávidí. Neuspěl jsem. Hodinu jsem držel kovové válečky a vnímal neexistující ultrajemné vlnění. Stejného efektu bych dosáhl mačkáním kabelu od vysavače, a máma by ušetřila stovku.

Nejedl jsem pšenici, abych utlumil disharmonické vibrace. Dva dny nato mě čekala terapie světlem. To jsem se ještě občas bavil. Brzy mě ale smích přešel.

Narodil jsem se v Černé díře. Nebo zkrátka v Díře. Největším a nejstarším městě regionu. Název vznikl za dob vlády vůdce-otce, který nařídil zbourat většinu nejkrásnějších historických budov. Místo nich měl v plánu postavit nové stavby podle vlastních vyšinutých návrhů. Z bezpečnostních důvodů toužil vytvořit pravidelnou síť ulic, aby město neposkytlo demonstrantům možnost úkrytu. Protestovat už se nemělo nikdy. Prý pominuly důvody.

Vůdce-syn toužil megalomanský projekt dokončit, chyběly však prostředky. Metropoli zaplavily díry, zubaté oplocené plochy mezi domy. Proluky zarůstaly plevelem.

Uvítací tabule města se staly rájem pro sprejery.

Národ, vůdce, víra – Černá díra.

Poslední díra.

Ospalá.

Nekonečná.

Tvoje.

Malá, ale naše.

Měl jsem Díru rád. Žil v ní necelý milion obyvatel a většina z nich se narodila jinde. Do metropole je nedobrovolně přesídlily etnické programy.

Předměstí s přistěhovalci z odlehlých koutů země se rozrůstala, ale Staré Město zůstalo malé jako kdysi. Na dvacítce hlavních ulic a pěti náměstích se nacházely nejdůležitější úřady, obchody a sídla moci. A díry, kde se pásly husy a kozy.

Znal jsem obrysy všech hlavních budov a rohů, nesmazatelně se mi vryly do očních rohovek, jako by mi je tam někdo vyřezal nožem. Paláce zbudovali ze stejného kamene z lomů v okolních horách. Naproti radnici s arkádami se tyčil kostel s dlouhatánským schodištěm a dvěma anděly smrti z bílého mramoru. A mezi nimi obrovská, sympatická díra. Divoce rostoucí louka. Kdysi na ní trůnila synagoga.

Město ohraničovaly z jedné strany nížina a panelákové sídliště. Od severu se táhly mírné, úrodné vrchy. Střed metropole protínala řeka, mizela v ohybu a plynula dál na východ.

Moje vysoká máma s kulatými boky a krátkými blond vlasy pracovala jako ekonomka. Na světlém, trochu pihovatém obličeji měla šibalský výraz a na nose příliš velké brýle. V zimě nosila kožichy s límcem vyhrnutým až nad uši.

Otec, chemický inženýr. Taky vysoký, ale trochu shrbený. Se silnou, býčí šíjí, bledou pletí a šedivými vousy i vlasy vypadal starší. Ale překypoval silou. Usmíval se málokdy, místo rtů dvě čárky vybledlé růžové barvy. Chodil pečlivě oblečený. Rád nosil volnější obleky a k nim černé boty z teletiny, leskly se jako lakýrky.

Rodiče se měli rádi, vzali se a narodili se jim dva kluci. Mladší z nich jsem já. Žili jsme v pětipokojovém bytě pod hradním kopcem, ve vilové čtvrti, kterou vůdce-otec ušetřil. Zástavba zůstala až na výjimky v původním stavu. Černých děr se tu našlo nejmíň ve městě. Byla to čtvrť privilegovaných, hlavně kolaborantů, konformistů, přesvědčených fanatiků a tvrdých pragmatiků.

Dům natřený na bílo a s plochou střechou stál na chráněném návrší s výhledem na východ. Vstupní hala s kamennou dlažbou. Pravidelné místnosti s vysokými stropy, ručně vyrobené masivní skříně, stoly i křesla, okna s dvojitými rámy.

Po schodišti vpravo se sestupovalo do suterénu. Dvůr lemoval šeříkový plot. V jeho houštích žila spousta ptáků a toulavých koček. Na konci pozemku rostly stromy a zasahovaly do sousedního ovocného sadu.

Děda patřil k nomenklatuře, ale mírně protestoval proti omezením a disciplíně. Bytem ho kdysi odměnili za činy, o nichž se v rodině mlčelo.

Táta se jako dítě vozíval v autě s řidičem. Staraly se o něj chůva a služka, což se taky nesmělo říkat nahlas. Žilo se nám líp než většině lidí v zemi. Mámini nejbližší příbuzní patřili k tvrdým kádrům. Velká, do sebe uzavřená rodina. Když zavládl akutní nedostatek potravin i spotřebního zboží, zásobovala nás exkluzivní diplomatická prodejna. Spolužáci se k nám chodili dívat na zahraniční názvy zubních past a pracích prášků.

Téměř veškerý majetek v zemi, ačkoli oficiálně patřil lidu, vlastnilo asi třicet rodin včetně naší, neboli vrstva superboháčů a potomků digitální oligarchie.

Dům stál vedle rezidence Říše, která stát po hybridní válce okupovala. Na dvoře jsem hrával fotbal. Nejednou mi nechtě přeletěl míč přes plot. Správce, pan Vadim, otevřel doširoka bránu a kopl mi ho zpátky. Počastoval mě sklenicí vody nebo zmrzlinou. Často jsem ho v zahradě vídal se slaměným kloboukem na hlavě.

V dětství jsem si Říši představoval jako pohádkovou zemi. Milí lidé vděčně pomáhají a mluví zvučně jako v učebnicích blízkého, a přece těžkého cizího jazyka.

Jenže idyla vládla pouze navenek. Pod povrchem se skrýval teror. Každý projev kritiky, nesouhlasu, nebo snad dokonce odporu byl potrestán. Vězení se plnila kritiky.

Vůdce-otec přidal malému národu pět tisíc let bohaté a slavné historie. Ovládl veřejnoprávní média a zneužíval je k vlastní propagandě. Na fasádách veřejných a soukromých budov visely vlajky s jeho strašidelným portrétem. Vybudoval důkladnou ochranu hranic a obyvatelé ho nejdřív vychvalovali do nebes. Prohlašoval, že nás ubrání před masami, které se sem tlačí, protože u nás se žije nejlépe. V zemi s nejnižší efektivitou práce, s nejskromnějším rozpočtem na zdravotnictví a nejvyšší mírou korupce na kontinentu.

Krutě vládl i syn, ale otcovo mocenské šílenství nepřekonal. Internet úplně zrušit nemohl, proto po sobě pojmenoval jediný povolený státní vyhledávač a síť cenzuroval. Notorický lhář lhal tak často, že už nikdo nevěděl, kdy lže a kdy ne. Šířil falešné zprávy a vykonstruované příběhy o ohrožení. Denně strašil, že se chystá převrat, proto budujeme náhradní hlavní město, útočiště pro případ napadení. Každý věděl, že kecá, ale s přípravami se začalo i u nás ve třídě. Celá škola chodila na povinné brigády.

Táta nám protiklady režimu naznačoval. Často připomínal, že jsme kdysi patřili do evropského společenství, dokud se nerozpadlo. Dokonce jsme platili stejnou měnou, ale později jsme se vrátili k naší původní. Během měnové reformy okradli občany o většinu úspor. Metropole ztratila domnělý kosmopolitní lesk. Uchýlila se k rozměrům okresního města v hlubinách provincie.

V minulosti jsme nežili izolovaní od sousedů, neobklopovaly nás hypermoderní zdi a ostnaté ploty s termokamerami. Taťka mi říkal, že většina plotů se staví kvůli těm venku, ale nakonec slouží hlavně pro ty uvnitř. I obnovené lágry někteří vítali, dokud se v nich neocitli jejich přátelé, příbuzní nebo oni sami.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.