Ukázka elektronické knihy

George R. R. Martin

Oheň a krev

Historie targaryenských králů v Západozemí

SVAZEK PRVNÍ

Od Aegona I (Dobyvatele)

po regentství Aegona III (Dračí zhouby)

Sepsal arcimistr Gyldayn

z Citadely ve Starém Městě

(zde převyprávěl George R. R. Martin)

ARGO

George R. R. Martin

Oheň a krev

Z anglického originálu Fire and Blood, vydaného

v roce 2019 nakladatelstvím Bantam Books v New Yorku,

přeložili Michala Marková, Petr Kotrle a Richard Podaný

Obálku s použitím kresby Jeana-Michela Trauschta

upravil Pavel Růt

Grafická úprava Libor Batrla

Odpovědný redaktor Eva Hrubá

Konzultace Icefire.cz

Jazyková korektura Renáta Neprašová a Marie Semíková

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 3973. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-2831-4 (váz.)

ISBN 978-80-257-2870-3 (e-kniha)

Fire & Blood

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency,Ltd.

Czech edition © Argo, 2019

Copyright © 2018 by George R. R. Martin

Illustrations copyright © 2018 by Penguin Random House LLC

Translation © Michala Marková, Petr Kotrle a Richard Podaný, 2019

Převod části jmen a názvosloví byl pořízen s přihlédnutím k překladu

Písně ledu a ohně Hany Březákové, vydavatelství Talpress.

Knihy nakladatelství Argo distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Pro Lenoru, Eliase, Andreu a Sida,

Přisluhovače z Pohoří

Aegon a Dobytí

Mistři Citadely, kteří zapisují dějiny Západozemí, poslední tři stovky let používají Aegonovo dobyvačné tažení jako základní milník. Narození, úmrtí, bitvy i ostatní události jsou datovány buď p. D. (po Dobytí), anebo př. D. (před Dobytím).

Skuteční vzdělanci vědí, že takové datování není příliš přesné. Aegon Targaryen nedobyl Sedm království za jediný den. Mezi jeho vyloděním a korunovací ve Starém Městě uběhly víc než dva roky… a ani poté nebylo Dobytí úplné, protože Dorne se odmítalo podvolit. Sporadické pokusy udělat z Dorňanů součást říše pokračovaly po celou vládu krále Aegona a hluboko do období vlády jeho synů, takže je nemožné stanovit přesné datum konce dobyvačných válek.

Ba i datum jejich začátku je provázeno jakýmsi nedorozuměním. Mnozí mylně předpokládají, že vláda krále Aegona I. Targaryena začala toho dne, kdy se vylodil v ústí Černé vody, pod třemi pahorky, kde mělo posléze vzniknout město Královo Přístaviště. Není tomu tak. Den Aegonova Přistání sice oslavoval jak král sám, tak i jeho potomci, ale Dobyvatel ve skutečnosti počítal za začátek své vlády až den, kdy byl v Hvězdném septu ve Starém Městě nejvyšším septonem Víry korunován a pomazán. Korunovace se konala až dva roky po Přistání, dlouho po tom, co byly vítězně svedeny tři význačné bitvy dobyvačných válek. Musíme to tedy brát tak, že většina skutečných Aegonových dobyvačných bojů se odehrála v letech 2 a 1 před Dobytím.

Targaryenové měli čistou valyrskou krev, byli to dračí páni prastarého původu. Dvanáct let před Zkázou Valyrie (114 př. D.) prodal Aenar Targaryen svá území ve Valyrské državě a v Zemích dlouhého léta a se všemi manželkami, bohatstvím, otroky, draky, sourozenci, příbuznými a dětmi se přestěhoval na Dračí kámen, do nehostinné ostrovní pevnosti pod dýmající horou v úzkém moři.

Na vrcholu své slávy byla Valyrie nejskvělejším městem známého světa a středem civilizace. Za třpytivými hradbami soupeřily u dvora i v radě o moc a slávu čtyři desítky rodů, jež sílily a slábly v nekonečném, rafinovaném a často i surovém boji o nadvládu. Targaryenové nebyli ani zdaleka nejmocnějšími z dračích pánů a jejich soupeři si vykládali jejich útěk na Dračí kámen jako akt kapitulace, jako zbabělost. Ale neprovdaná dcera lorda Aenara Daenys, poté napořád známá jako Daenys Snivá, předvídala zničení Valyrie ohněm. A když dvanáct let nato Zkáza opravdu přišla, Targaryenové ji přežili jako jediní z dračích pánů.

Dračí kámen byl nejzápadnější výspou valyrské moci po dvě století. Jeho poloha přímo na Chřtánu dávala jeho pánům opěrný bod k ovládnutí Černovodého zálivu a dovolovala jak Targaryenům, tak i jejich blízkým spojencům, Velaryonům z Tříště (což je nižší rod valyrského původu), aby si plnili truhlice díky obchodním poplatkům. Lodě Velaryonů a dalších spojenců valyrského rodu, Celtigarů z Klepeta, vládly do střední vzdálenosti úzkému moři, zatímco Targaryenové panovali se svými draky obloze.

Nicméně i tak po valnou většinu stovky let po Zkáze Valyrie (po onom oprávněně zvaném Století krve) se zraky rodu Targaryenů upíraly k východu, nikoli k západu, a záležitosti Západozemí je zajímaly pramálo. Gaemon Targaryen, bratr a manžel Daenys Snivé, nastoupil po Aenarovi Exulantovi jako pán Dračího kamene a začal být znám jako Gaemon Slavný. Gaemonův syn Aegon a jeho dcera Elaena vládli po jeho smrti společně. Po nich přešel titul na jejich syna Maegona, jeho bratra Aeryse a na Aerysovy syny Aelyxe, Baelona a Daemiona. Posledním ze tří bratří byl Daemion, jehož syn Aerion byl poté nástupcem pánů Dračího kamene.

Ten Aegon, který vejde do dějin jako Aegon Dobyvatel a Aegon Drak, se narodil na Dračím kameni v roce 27 př. D. Byl jediným synem a druhým dítětem Aeriona, pána Dračího kamene, a paní Valaeny z rodu Velaryonů, takže z matčiny strany byl Targaryen jen zpola. Aegon měl dva pokrevní sourozence; starší sestru Visenyu a mladší sestru Rhaenys. Mezi valyrskými dračími pány bylo po dlouhou dobu zvykem, že se berou bratři se sestrami, aby se krevní linie udržely čisté, ale Aegon si vzal za manželky obě sestry. Tradice přitom požadovala, aby si vzal za choť jen starší sestru, Visenyu; přijetí Rhaenys jako druhé manželky bylo nezvyklé, ale ne bezprecedentní. Někteří říkali, že Aegon se oženil s Visenyou z povinnosti a s Rhaenys z touhy.

Všichni tři sourozenci se osvědčili jako dračí páni ještě před svatbou. Z pěti draků, kteří přiletěli z Valyrie s Aenarem Exulantem, žil v Aegonově době jen jeden: veliký drak jménem Balerion, Černý děs. Dračice Vhagar a Meraxes byly mladší, vyklubaly se až na Dračím kameni.

Rozšířená bajka, kterou často slýcháme mezi neznalými lidmi, tvrdí, že Aegon Targaryen nikdy nevkročil na půdu Západozemí před tím dnem, kdy je vyplul dobýt, ale to nemůže být pravda. Roky před onou plavbou byl na rozkaz lorda Aegona vyřezán a ozdoben Malovaný stůl; mohutný kus dřeva, asi padesát stop dlouhý a ve tvaru Západozemí, namalovaný tak, aby zachycoval všechny lesy a řeky a města a hrady Sedmi království. Je zjevné, že Aegon se o Západozemí zajímal dávno před událostmi, které jej vehnaly do války. Navíc máme spolehlivé zprávy o tom, že Aegon a jeho sestra Visenya již v mládí navštívili Citadelu ve Starém Městě a pobývali na Stromovině jako hosté lorda Redwyna. Možná že Aegon navštívil i Lannisport; v tom se zdroje rozcházejí.

Za Aegonova mládí bylo Západozemí rozděleno na sedm nevražících království a sotva se našla doba, aby mezi sebou dvě nebo tři z nich neválčila. Rozlehlému, chladnému a kamenitému Severu vládli Starkové ze Zimohradu. V pouštním Dorne třímal moc rod Martellů. Na zlato bohaté západní končiny ovládali Lannisterové z Casterlyovy skály, úrodnou Rovinu Gardenerové z Vysokých zahrad. Arrynské údolí, Prsty a Měsíční hory patřily rodu Arrynů… Ale nejbojovnější byli v Aegonově době dva králové, jejichž říše ležely nejblíže ke Dračímu kameni, Harren Černý a Argilac Zpupný.

Ze své skvělé pevnosti Bouřný konec svého času vládli bouřní králové z rodu Durrandonů východní části Západozemí, od mysu Hněvu až po Krabí záliv, ale jejich moc již staletí slábla. Vládci Roviny ukrajovali z jejich držav od západu, Dorňané je napadali od jihu a Harren Černý a jeho železní se na ně tlačili od Trojzubce a z krajů severně od Černé vody. Král Argilac, poslední z Durrandonů, úpadek na čas zastavil, ještě jako chlapec odvrátil útok z Dorne, překročil úzké moře, přidal se k mocnému spojenectví proti vládychtivým „tygrům“ z Volantisu a dvacet let nato v Bitvě na Letním poli skolil Garse VII. Gardenera, krále Roviny. Ale Argilac zestárl; proslulá hříva černých vlasů zešedla a zdatnost ve zbrani jej opustila.

Severně od Černé vody vládl poříčním krajinám krvavou rukou Harren Černý z rodu Hoare, král Ostrovů a Řek. Harrenův děd z rodu železných, Harwyn Tvrdá ruka, sebral Trojzubec Argilacovu dědovi Arrekovi, jehož předci svrhli před staletími poslední říční krále. Harrenův otec rozšířil svoje državy na východ až do Šerodolu a Růženína. Sám Harren zasvětil většinu své dlouhé vlády, jež trvala bezmála čtyřicet let, snaze vybudovat obrovský hrad vedle Božího oka, ale Harrenov už byl těsně před dokončením a král z rodu železných bude mít brzy volné ruce pro nová dobyvačná tažení.

Žádného západozemského krále se nebáli tolik jako Harrena Černého, jenž po celých Sedmi královstvích proslul svou krutostí. A žádný panovník v Sedmi královstvích se jím necítil ohrožen tolik jako Argilac, bouřný král, poslední z Durrandonů, stárnoucí válečník, který neměl jiného dědice kromě své neprovdané dcery. Tak se stalo, že král Argilac vyslal poselstvo na Dračí kámen a nabídl Targaryenům, aby se jeho dcera stala manželkou lorda Aegona a věnem dostala všechny země od Božího oka na východ, od Trojzubce po Černou vodu.

Aegon Targaryen nabídku bouřného krále zavrhl. Poukázal na to, že už má dvě manželky, a nepotřebuje tedy třetí. Navíc nabízené věnné země patřily už po víc než jedno pokolení Harrenovu. Argilac je neměl právo rozdávat. Bylo zcela jasné, že stárnoucí bouřný král se jen snaží usadit Targaryeny v poříčí Černé vody, aby tvořili nárazníkové pásmo mezi jeho državami a zeměmi Harrena Černého.

Pán Dračího kamene přišel s protinávrhem. Přijme nabízené věnné državy, jen pokud se Argilac vzdá také Masseyova výběžku a lesů a plání od Černé vody na jih až k řece Klidný proud a k prameništím Klikatice. Spojenectví se pak zpečetí sňatkem Argilacovy dcery s Orysem Baratheonem, přítelem lorda Aegona z dětství a jeho přeborníkem.

Tyto podmínky Argilac Zpupný vztekle odmítl. Orys Baratheon byl nízkého rodu, kolovaly klepy, že je nevlastním bratrem lorda Aegona, a bouřný král neposkvrní čest své dcery tím, že dá její ruku bastardovi. Už jen ta představa ho doháněla k zuřivosti. Argilac nechal Aegonovu vyslanci useknout ruce a poslal mu je zpátky v bedně. „Tohle jsou jediné ruce, které ode mě tvůj bastard kdy dostane,“ napsal.

Aegon neodpověděl. Místo toho si povolal k jednání na Dračí kámen přátele, vazaly a hlavní spojence. Nebylo jich mnoho. Velaryonové z Tříště složili přísahu rodu Targaryenů, stejně tak i Celtigarové z Klepeta. Z Masseyova výběžku přijel lord Bar Emmon z Ostrého mysu a lord Massey z Kamenného bálu, oba přísahami zavázaní Bouřnému konci, ale s bližšími vztahy k Dračímu kameni. Lord Aegon a jeho sestry se s nimi poradili, navštívili také hradní septum a pomodlili se k západozemským Sedmi, i když Aegon dosud nikdy nebyl považován za zbožného muže.

Sedmého dne z věží Dračího kamene vylétl celý mrak krkavců, aby donesl do Sedmi království Západozemí poselství lorda Aegona. Letěli k sedmi králům, do Citadely ve Starém Městě, k lordům větším i menším. Všichni nesli stejný vzkaz: od tohoto dne bude v Západozemí jen jediný král. Kdo poklekne před Aegonem z rodu Targaryenů, uchová si své državy a tituly. Kdo proti němu pozvedne zbraň, bude svržen, pokořen a zničen.

Líčení se různí v tom, s kolika meči vypluli Aegon a jeho sestry z Dračího kamene. Někdo tvrdí, že se třemi tisíci, jiní hovoří jen o stovkách. Ty skrovné targaryenské houfce se vylodily v ústí Černé vody, na severním břehu, kde se tři zalesněné vrchy zvedaly nad nevelkou rybářskou vesnici.

Za doby Sta království si nejeden bezvýznamný král činil nárok na ústí řeky a mezi takovými byli i králové z rodu Darklynů ze Šerodolu, Masseyové z Kamenného bálu a staří říční králové, ať už z rodu Muddů, Fisherů, Brackenů, Blackwoodů, nebo Hooků. V různých dobách věnčily vrcholky těch tří kopců věže a pevnosti, jež pak ale byly v té či oné válce strženy. Nyní přivítaly Targaryeny jen rozvaliny a hustě zarostlé ruiny. Ústí řeky sice považovaly za své území jak Bouřný konec, tak i Harrenov, ale přesto nebylo hájeno nikým a nejbližší hrady drželi menší lordi bez větší moci či vojenské zdatnosti nebo lordi, kteří neměli věru důvod milovat svého formálního pána, Harrena Černého.

Aegon Targaryen dal rychle kolem nejvyššího ze tří vrchů postavit palisády z kmenů na hliněném valu a vyslal sestry, aby si podrobily nejbližší hrady. Růženín se sklonil před Rhaenys a zlatookou Meraxes bez boje. U Žároviště několik lučištníků vypustilo šípy na Visenyu, ale Vhagar zapálila střechy hradu a pak se i ten vzdal.

První vážnou zkouškou bylo pro Dobyvatele až utkání s lordem Darklynem ze Šerodolu a s lordem Mootonem z Panenského Jezeří, kteří spojili síly, vytáhli k jihu se třemi tisíci mužů a hodlali vetřelce zahnat zpátky do moře. Aegon vyslal Oryse Baratheona, ať na ně zaútočí z pochodu, zatímco sám na ně sletěl z výše s Černým děsem. Oba lordi byli v následující jednostranné bitvě zabiti a Darklynův syn a Mootonův bratr pak vydali hrady a přísahou zaslíbili meče rodu Targaryenů. Tehdy byl nejvýznamnějším západozemským přístavem na úzkém moři Šerodol a ten značně ztučněl a zbohatl na obchodu, jenž jím procházel. Visenya nedovolila město vyplenit, ale neváhala se dožadovat jeho bohatství, čímž truhlice Dobyvatelů značně nabobtnaly.

Toto je patrně vhodné místo k debatě o povahových rozdílech mezi Aegonem Targaryenem a jeho sestrami a královnami.

Visenya, nejstarší ze sourozenců, byla stejně válečnicky založena jako sám Aegon, cítila se stejně dobře v kroužkové zbroji jako v hedvábí. Nosila při sobě valyrský dlouhý meč Temná sestra a uměla s ním zdatně zacházet, protože se od dětství cvičila bratrovi po boku. Měla sice valyrské stříbrozlaté vlasy a nachové oči, ale její krása byla strohá a drsná. I těm, kdo ji nejvíce milovali, připadala Visenya přísná, vážná a nemilosrdná; někdo tvrdí, že si pohrávala s jedy a pokoušela se o černou magii.

Rhaenys, nejmladší ze tří Targaryenů, byla vším, čím její sestra ne; hravá, zvídavá, impulzivní, podléhala náhlým rozmarům. Nebyla pravá bojovnice, milovala hudbu, tanec a poezii, podporovala mnoho zpěváků, kejklířů a loutkářů. Přesto se říkávalo, že Rhaenys tráví na dračím hřbetě více času než její sestra i bratr dohromady, protože létání nade vše milovala. Jednou se svěřila, že před smrtí hodlá na Meraxes odletět přes moře Zapadajícího slunce a zjistit, co leží na jeho západních březích. Visenyinu věrnost bratrovi a manželovi nikdy nikdo nezpochybnil, zato Rhaenys se obklopovala pohlednými mladíky – a jak se proslýchalo, dokonce si některé z nich v těch nocích, kdy byl Aegon u její sestry, zvala do své ložnice. Ale navzdory těmto klevetám si dvorští pozorovatelé nemohli nepovšimnout, že král tráví deset nocí u Rhaenys na každou jednu s Visenyou.

Zvláštní je, že pro své současníky byl sám Aegon Targaryen stejnou záhadou, jakou je pro nás. Nosil meč z valyrské oceli zvaný Černý žár, a i když jej řadili mezi nejskvělejší bojovníky věku, v hrdinských skutcích si nijak neliboval a nikdy nevyjel do turnajového nebo hromadného klání. Létal na proslulém Balerionovi zvaném Černý děs, ale vždy jen do bitvy anebo aby se rychleji přepravil přes pevninu či moře. Velitelským chováním přitahoval muže pod své praporce, a přece neměl žádné bližší přátele kromě Oryse Baratheona, kterého znal od dětství. Aegon přitahoval i ženy, věrný ale zůstával svým sestrám. Jako král kladl značný důraz na malou radu a na své sestry a přenechával jim také valnou část všednodenního vládnutí říši… A přece neváhal převzít velení, když mu to připadalo nezbytné. Zacházel sice se vzbouřenci a zrádci drsně, byl ale velkorysý vůči dřívějším nepřátelům, kteří se mu pokořili.

To prokázal poprvé v Aegonově pevnosti, hrubém hradě z hliněných valů a dřevěných palisád, který dal zbudovat na vrcholku, jenž pak měl být natrvalo znám jako Aegonův vrch. Když totiž dobyl tucet hradů a zajistil si nadvládu nad oběma břehy Černé vody, poručil poraženým lordům, aby k němu přišli. Složili mu k nohám meče, Aegon je zvedl a potvrdil jim državy i tituly. Svým nejstarším podporovatelům dal nové pocty. Daemon Velaryon, pán přílivů, byl jmenován mistrem loďařem a velel královské flotile. Tristona Masseye, lorda z Kamenného bálu, jmenoval mistrem zákonodárcem, Crispiana Celtigara zase správcem pokladnice. A o Orysi Baratheonovi prohlásil, že je to „můj štít, můj oddaný, má silná pravice“. Načež byl Baratheon mistry uznán jako první místokrál.

Zástavy s heraldickými znaky byly věkovitou tradicí lordů Západozemí, ale dračí páni z Valyrie je předtím nikdy nepoužívali. Když Aegonovi rytíři rozvinuli jeho velikou hedvábnou bojovou zástavu s rudým tříhlavým drakem chrlícím oheň na černém poli, lordi si to vyložili jako znamení, že je nyní vskutku jedním z nich, že to je ten pravý král pro Západozemí. A když královna Visenya vložila na bratrovu hlavu kroužek z valyrské oceli zdobený rubíny a královna Rhaenys jej pozdravila jako „Aegona, prvního toho jména, krále celého Západozemí a štít svého lidu“, draci se rozeřvali a lordi a rytíři začali jásat… Ale nejhlasitěji ze všech křičeli obyčejní lidé, rybáři, rolníci a prosté ženy.

Příliš se však neradovalo oněch sedm králů, které chtěl Aegon Drak připravit o jejich koruny. V Harrenově a v Bouřném konci už Harren Černý a Argilac Zpupný povolali muže pod zástavy. Na západě se král Mern z Roviny vydal po Mořské cestě na sever ke Casterlyově skále a setkal se s králem Lorenem z rodu Lannisterů. Princezna z Dorne vyslala na Dračí kámen krkavce a nabídla Aegonovi společný postup proti bouřnému králi Argilacovi..., ale jako rovnocenný spojenec, nikoli jako poddaná. Další nabídka spojenectví přišla od chlapeckého krále Orlího hnízda, Ronnela Arryna, jehož matka požadovala všechny kraje východně od Zeleného hrotu na Trojzubci výměnou za podporu Údolí proti Černému Harrenovi. Dokonce i na Severu se král Torrhen Stark ze Zimohradu dlouho do noci radil se svými lordy, vazaly a poradci a debatovali o tom, co je třeba udělat s tímto rádobydobyvatelem. Celá krajina úzkostně čekala, kam bude namířen další Aegonův tah.

Pouhých několik dnů po korunovaci už byla Aegonova vojska zase na pochodu. Největší část jeho houfců překročila Černou vodu a mířila pod velením Oryse Baratheona na jih k Bouřnému konci. Královna Rhaenys jej doprovázela na hřbetě Meraxes se zlatýma očima a stříbrnými šupinami. Targaryenská flotila pod velením Daemona Velaryona opustila Černovodý záliv a obrátila se k severu, k Rackovu a k Údolí. S ní vyrazila i královna Visenya s Vhagar. Samotný král vytáhl k severozápadu, k Božímu oku a k Harrenovu, té obrovité pevnosti, jež byla pýchou a posedlostí krále Harrena Černého.

Všechna tři tažení Targaryenů narazila na urputný odpor. Lordové Errol, Fell a Buckler, vazalové Bouřného konce, překvapili předsunuté oddíly vojska Oryse Baratheona, když překračovaly Klidnou vodu, pobili přes tisíc mužů a poté se vytratili do lesů. Spěšně shromážděná arrynská flotila, posílená asi desítkou válečných lodí z Braavosu, se utkala s targaryenskou flotilou na moři nedaleko Rackova a porazila ji. Mezi padlými byl i Aegonův admirál Daemon Velaryon. Sám Aegon byl napaden na jižním břehu Božího oka, a to ne jednou, ale dvakrát. Bitva v rákosí přinesla Targaryenům vítězství, ale utrpěli těžké ztráty u Kvílivého vrbí, když dva synové krále Harrena neslyšně přepluli jezero na dlouhých člunech s obalenými vesly a padli na jejich zadní voj.

Nakonec ale Aegonovi nepřátelé neměli, co by postavili proti jeho drakům. Muži z Údolí potopili třetinu targaryenských lodí a téměř tolik jich zajali, ale když se na ně královna Visenya snesla z oblohy, jejich lodě se vzňaly. Lordové Errol, Fell a Buckler se ukrývali v jim důvěrně známých lesích, dokud královna Rhaenys nevypustila svou dračici Meraxes, lesem se prohnala hradba ohně, jenž proměnil stromy v pochodně. A když se vítězové od Kvílivého vrbí vraceli přes jezero na Harrenov, vůbec nebyli připraveni na Baleriona, který na ně padl z ranního nebe. Harrenovy dlouhé čluny shořely. A jeho synové s nimi.

Navíc Aegonovy nepřátele sužovali i další protivníci. Jakmile Argilac Zpupný shromáždil své meče na Bouřném konci, piráti z Kamenů využili jeho nepřítomnosti a napadli pobřeží na mysu Hněvu. Také skupiny dornských nájezdníků se vyvalily z Rudých hor a přehnaly se přes pomezní kraje. V Údolí se musel mladý král Ronnel potýkat se vzpourou na Sestrách, když tamní odmítli jakékoli svazky s Orlím hnízdem a prohlásili za svou královnu lady Marlu z rodu Sunderlandů.

I to však byly jen drobné nepříjemnosti ve srovnání s tím, co postihlo Harrena Černého. Ačkoli rod Hoare vládl poříčním krajinám po tři pokolení, muži z Trojzubce nechovali ke svým pánům z rodu železných pražádnou lásku. Harren Černý jich tisíce udřel k smrti při stavbě svého velkolepého hradu Harrenova, vyplenil poříční krajiny těžbou a svou chtivostí po zlatě ožebračil jak lordy, tak i prosté lidi. Proto proti němu nyní poříční krajiny povstaly pod vedením lorda Edmyna Tullyho z Řekotočí. Když byl Tully povolán k obraně Harrenova, přidal se místo toho k rodu Targaryenů, vztyčil nad svým hradem dračí zástavu, vytáhl se svými rytíři a lučištníky do pole a posílil Aegonovy řady. A jeho vzdor podnítil ke vzpouře i ostatní poříční lordy. Jeden po druhém se páni z Trojzubce zříkali Harrena a vyslovovali se pro Aegona Draka. Blackwoodové, Mallisterové, Vanceové, Brackenové, Piperové, Freyové, Strongové... Všichni povolali své muže do zbraně a napadli Harrenov.

Král Harren Černý náhle stál proti přesile a stáhl se do své údajně nedobytné pevnosti. Do největšího hradu, jaký byl kdy v Západozemí zbudován. Harrenov se pyšnil pěti obrovskými věžemi, nevyčerpatelnými zdroji pitné vody, obrovitými podzemními kryptami se spoustou zásob, mohutnými hradbami z černého kamene, vyššími než jakýkoli obléhací žebřík a příliš silnými, než aby je pobořilo jakékoli beranidlo nebo rozdrtil trebuchet. Harren uzavřel brány a se zbývajícími syny a věrnými se chystal na obléhání.

Aegon z Dračího kamene se na to díval jinak. Jakmile spojil síly s vojsky Edmyna Tullyho a dalších lordů z poříčních krajin, obklíčil hrad a vyslal mistra s mírovou zástavou k jeho branám, aby vyjednával. Harren mu vyšel vstříc, starý a šedivý, přesto ale ve své černé zbroji naháněl hrůzu. Oba krále provázeli jejich vlajkonoši a mistři, takže slova, jež si vyměnili, nám zůstala zachována.

„Když se ihned podřídíš,“ začal Aegon, „budeš moci zůstat pánem Železných ostrovů. Když se ihned podřídíš, tvoji synové zůstanou naživu a budou moci vládnout po tobě. Mám před tvými hradbami osm tisíc mužů.“

„Nezajímá mě, co je před mými hradbami,“ opáčil Harren. „Ty hradby jsou silné a pevné.“

„Ale nejsou dost vysoké, aby udržely venku draky. Draci létají.“

„Stavěl jsem z kamene,“ řekl Harren. „Kámen nehoří.“

Načež Aegon prohlásil: „Se západem slunce tvůj rod skončí.“

Říká se, že na to si Harren jen odplivl a vrátil se do hradu. A jakmile byl uvnitř, vyslal všechny svoje muže na ochozy, vyzbrojil je kopími, luky a kušemi a nasliboval pozemky a bohatství každému, kdo by dokázal skolit draka. „Kdybych měl dceru, drakobijec by mohl žádat i její ruku,“ prohlásil Harren Černý. „Takhle mu místo toho dám jednu z Tullyho dcer, anebo všechny tři, jestli bude chtít. Nebo si bude moct vybrat některou z těch Blackwoodových holek nebo z těch Strongových nebo kteroukoli dívku narozenou těm zrádcům z Trojzubce, těm lordům ze žlutého bláta.“ Nato se Harren Černý uchýlil do své věže, obklopil se osobní stráží a povečeřel se svými zbývajícími syny.

Když se vytratilo poslední světlo dne, muži Černého Harrena upírali zraky do prohlubující se tmy a svírali kopí a kuše. Žádný drak se neobjevil, a tak si patrně mnozí pomysleli, že Aegonovy výhrůžky byly plané. Ale Aegon Targaryen vyletěl s Balerionem vysoko, nad mraky, výš a výš, až se drak proti tváři měsíce nejevil větší než moucha. Teprve potom se snesl, a to hluboko dolů nad hradby. Na křídlech černých jako smůla se Balerion řítil tmou dolů, a když se pod ním objevily mocné věže Harrenova, drak vztekle zařval a zalil je černým plamenem protkaným rudými víry.

Kámen nehoří, chvástal se Harren, ale jeho hrad nebyl jen z kamene. Dřevo a vlna, konopí a sláma, chléb a solené hovězí a obilí, vše vzplanulo. Z kamene nebyli ani Harrenovi železní. S řevem probíhali dýmem a plameny po nádvořích, padali z hradebních ochozů a umírali dole na zemi. A dokonce i kámen popraská a roztaví se, když je oheň dost žhavý. Lordi poříčních krajin, kteří čekali za hradbami, později líčili, že věže Harrenova rudě žhnuly do tmy jako pět obřích svící... a že se také jako svíce začaly kroutit a tavit, když po jejich bocích tekly proudy roztaveného kamene.

Harren a jeho poslední synové zemřeli v ohni, který tu noc pohltil obrovitou pevnost. S nimi vymřel rod Hoare – a také skončil vliv Železných ostrovů na poříční krajiny. Následujícího dne přijal král Aegon mezi dýmajícími troskami Harrenova slib věrnosti od Edmyna Tullyho, pána Řekotočí, a jmenoval jej svrchovaným pánem Trojzubce. Slib věrnosti složili i ostatní lordi poříčních krajin, jednak Aegonovi jako králi, ale také Edmynovi Tullymu jako svému lennímu pánu. Když popel vychladl tak, aby se dalo bezpečně vejít do hradu, shromáždili meče padlých, ač často rozbité, roztavené nebo změněné dračím ohněm v cáry oceli, a poslali je zpět na Aegonovu pevnost v povozech.

Na jihu a na východě se ale vazalové Bouřného krále ukázali být podstatně oddanějšími než ti Harrenovi. Argilac Zpupný kolem sebe na Bouřném konci shromáždil mocné vojsko. Sídlo Durrandonů byla mohutná tvrz, s velkolepou štítovou hradbou ještě silnější než hradby Harrenova. Soudilo se, že je nedobytná. Nicméně zvěsti o konci krále Harrena se brzy donesly k uším jeho starého nepřítele, krále Argilaca. Lordové Fell a Buckler, kteří se stahovali před postupujícími vojsky (lord Errol byl zabit), mu poslali hlášení o královně Rhaenys a její dračici. Starý bojechtivý král se rozkřikl, že nemá v úmyslu zemřít jako Harren, usmažený uvnitř vlastního hradu jako selátko s jablkem v hubě. Bitevní vřava mu nebyla cizí a chtěl rozhodnout o vlastním osudu s mečem v ruce. A tak Argilac Zpupný vytáhl naposledy z Bouřného konce, aby se s nepřáteli utkal v poli.

To, že se bouřný král blíží, Oryse Baratheona a jeho muže nijak nepřekvapilo; královna Rhaenys ze hřbetu dračice Meraxes pozorovala, jak Argilac opouští Bouřný konec, a mohla místokráli podat přesný výčet, kolik je nepřátel a jak jsou rozmístěni. Orys zaujal dobrá postavení na vršcích jižně od Bronzové brány, zakopal se na vyvýšenině a očekával příchod bouřných.

Když se obě vojska přiblížila, bouřné země dostály svému jménu. To ráno začalo prudce pršet a do poledne se k dešti přidala i úporná vichřice. Lordi a vazalové krále Argilaca naléhali, ať odloží útok na zítřek, doufali, že déšť ustane, ale bouřný král byl proti Dobyvatelům v přesile téměř dva na jednoho a rytířů a těžké jízdy měl téměř čtyřikrát tolik. Pohled na targaryenské zástavy zmokle pleskající na jeho vlastním vrchu jej přiváděl k zuřivosti a bojem protřelému starému válečníkovi také neuniklo, že vítr nese déšť od jihu, a tedy do tváří targaryenským mužům na kopci. A tak dal Argilac Zpupný povel k útoku a začala bitva známá jako Poslední bouře.

Boj trval až dlouho do tmy, byla to krvavá záležitost a nevyznívalo to zdaleka tak jednostranně jako Aegonovo dobytí Harrenova. Po třikrát vedl Argilac Zpupný svoje rytíře proti Baratheonovým postavením, ale svah byl strmý a deštěm půda změkla a stala se blátivou, takže váleční koně se zmítali a potáceli a útoky ztratily všechnu soudržnost a hybnost. Mnohem lépe se bouřným vedlo, když do kopce vyslali pěší kopiníky. Obránci vrchů, oslepení deštěm, je spatřili, když už bylo pozdě, a lučištníkům byly kvůli zmoklým tětivám luky k ničemu. Padl jeden kopec, po něm další, čtvrtým a posledním útokem bouřný král se svými rytíři prolomil střed Baratheonových vojsk..., ale jen proto, aby se ocitl proti královně Rhaenys a její dračici Meraxes. Dokonce i na zemi je drak strašlivý. Dickon Morrigen a Bastard z Černodomí, kteří veleli přednímu voji, byli pohlceni dračím plamenem a rytíři osobní stráže krále Argilaca s nimi. Váleční koně se splašili a prchali v hrůze, vráželi do dalších jezdců, útok se měnil ve zmatek. Sám bouřný král byl vyhozen ze sedla.

Přesto Argilac bojoval dál. Když po bahnitém vrchu přijel Orys Baratheon se svými muži, našel starého krále, jak odráží šest mužů a právě tolik mu u nohou leží mrtvol. „Ustupte,“ přikázal Baratheon. Sesedl, aby se mohl utkat s králem za rovných podmínek, a naposledy nabídl bouřnému králi možnost podrobit se. Argilac jej místo toho zahrnul nadávkami. A tak bojovali, starý král válečník se záplavou bílých vlasů a Aegonův neoblomný černovousý místokrál. Říká se, že oběma se podařilo toho druhého zranit, ale nakonec se stalo, jak si poslední z Durrandonů přál, a on zemřel s mečem v ruce a nadávkou na rtech. Králova smrt zbavila všechny bouřné odvahy, a jak se šířila zvěst o tom, že Argilac padl, jeho lordi a rytíři odhazovali meče a dávali se na útěk.

Několik dnů panovaly obavy, že Bouřný konec potká stejný osud jako Harrenov, protože Argilacova dcera Argella zamkla před postupujícími targaryenskými vojsky Oryse Baratheona brány a prohlásila se za bouřnou královnu. Když královna Rhaenys přiletěla na Meraxes do hradu k vyjednávání, zařekla se, že než aby poklekla, padnou raději obránci Bouřného konce do posledního. „Můžete dobýt můj hrad, ale získáte jen kosti a krev a popel,“ oznámila. Jenže vojáci z posádky po smrti tolik nedychtili, ještě tu noc vztyčili mírovou zástavu, otevřeli brány a předali lady Argellu v řetězech, nahou a s roubíkem v ústech do tábora Oryse Baratheona.

Říká se, že Baratheon ji vlastníma rukama zbavil pout, dal jí vlastní plášť, nalil jí vína a laskavě k ní promluvil o odvaze jejího otce a o tom, jak zemřel. A potom si jako poctu padlému králi vzal za vlastní erb a heslo Durrandonů. Korunovaný jelen se stal jeho znakem, Bouřný konec jeho sídlem a lady Argella jeho manželkou.

Když nyní byly poříční krajiny i bouřné země pod nadvládou Aegona Draka a jeho spojenců, zbývající králové Západozemí jasně pochopili, že jsou na řadě. Na Zimohradě povolal král Torrhen své muže do zbraně; na Severu jsou vzdálenosti značné a on dobře věděl, že shromažďování vojska zabere čas. Královna Sharra z Údolí, regentka svého syna Ronnela, se uchýlila na Orlí hnízdo, zpevňovala obranu a poslala vojsko ke Krvavé bráně, jež je vstupem do Arrynského údolí. Zamlada byla královna Sharra opěvována jako „Horská květina“, nejpůvabnější žena v celých Sedmi královstvích. Snad doufala, že Aegona přesvědčí svou krásou; poslala mu svůj portrét a s ním nabídku manželství, za podmínky, že jmenuje Ronnela svým dědicem. Podobizna k němu sice nakonec doputovala, ale není známo, jestli Aegon Targaryen na nabídku kdy odpověděl; měl už dvě královny a Sharra Arrynová, o deset let starší než on, tehdy byla spíš uvadající květinou.

Mezitím se dva velcí králové západu smluvili, shromáždili svá vojska a hodlali jednou provždy s Aegonem skoncovat. Z Vysokých zahrad vytáhl Mern IX. z rodu Gardenerů, král Roviny, s mocným vojskem. Pod hradbami Zlatého háje, sídla rodu Rowanů, se setkal s Lorenem I. Lannisterem, králem Skály, jenž sem přivedl své vlastní voje ze západních krajů. Společně tito dva králové veleli největšímu vojsku, jaké kdy v Západozemí bylo: do jeho počtu padesáti pěti tisíc mužů patřilo asi šest set větších i menších lordů a více než pět tisíc rytířů na koních. „Naše železná pěst,“ chvástal se král Mern. Jeho čtyři synové jeli vedle něj, oba mladí vnuci jej provázeli jako panoši.

Dva králové se na Zlatém háji nezdrželi dlouho; vojsko takové velikosti musí zůstat na pochodu, nebo vyjí okolní venkovský kraj do posledního zrnka. Spojenci proto ihned vyrazili, táhli přes vysokou trávu plání a zlatavá pšeničná pole k severoseverovýchodu.

Aegon byl ve svém táboře poblíž Božího oka o jejich příchodu zpraven, shromáždil své muže a vytáhl novým protivníkům vstříc. Pod velením měl pětkrát méně mužů než ti dva králové a většinu jeho vojska tvořili muži vázaní přísahou poříčním lordům, jejichž oddanost rodu Targaryenů byla poměrně nedávná a ještě neprošla zkouškou. S menším vojskem se nicméně mohl Aegon pohybovat mnohem rychleji než protivník. U města Kamenné Septum se k němu připojily obě královny se svými dračicemi – Rhaenys dorazila z Bouřného konce a Visenya z ostrohu Prasklého klepeta, kde přijala mnoho zapálených přísah věrnosti od místního panstva. Společně všichni tři Targaryenové z nebe pozorovali, jak Aegonovo vojsko překročilo prameniště Černé vody a žene se k jihu.

Obě vojska se potkala na rozlehlých a nechráněných planinách jižně od Černé vody, poblíž míst, kde jednou bude vést Zlatá cesta. Dva králové se zaradovali, když se k nim zvědové vrátili se zprávami o počtu a rozmístění targaryenských jednotek. Zdálo se, že mají pět mužů na každého jednoho Aegonova, a převaha v počtu lordů a rytířů byla ještě větší. A krajina byla širá a rovná, kam až oko dohlédne, všude jen samá tráva a pšenice, ideální pro těžkou jízdu. Aegon Targaryen neměl mít výhodu vyššího postavení jako Orys Baratheon při Poslední bouři, ale půda byla pevná, ne bahnitá. Nebude jim překážet ani žádný déšť. Den byl bez mraků, jen trochu větrný. Nepršelo už přes dva týdny.

Král Mern přivedl do boje dvakrát více mužů než král Loren, a tak žádal poctu, aby velel středu. Jeho syn a dědic Edmund měl velet předvoji. Král Loren a jeho rytíři zaujmou pravé křídlo, lord Oakheart levé. Protože tu není žádný přírodní obranný prvek, kterého by se targaryenské linie mohly zachytit, hodlali dva králové poslat obě křídla kolem Aegona a pak jej napadnout zezadu, zatímco jejich „železná pěst“, obrovský klín z rytířů a urozených lordů ve zbroji, rozdrtí Aegonův střed.

Aegon Targaryen rozmístil své muže do přibližného půlměsíce ježícího se kopími a píkami; hned za ním stáli lučištníci a muži s kušemi a na obou křídlech byla lehká jízda. Velení předal Jonu Mootonovi, lordu z Panenského Jezeří, jednomu z prvních protivníků, který se k němu přidal. Sám král měl v úmyslu vést boj z oblohy, po boku svých královen. Aegon si také povšiml, že neprší a pršet nebude; tráva a pšenice okolo vojsk byla vysoká a zralá k pokosení a sklizni... a velice suchá.

Targaryenové počkali, až dva králové dají zadout na trubky a vyrazí pod mořem korouhví kupředu. Král Mern vedl osobně útok proti středu na svém zlatavém hřebci, jeho syn Gawen jel vedle něj se zástavou, velikou zelenou rukou v bílém poli. S řevem a křikem, povzbuzováni rohy a bubny, hnali se Gardenerové a Lannisterové skrze smršť šípů kupředu proti nepříteli, smetli targaryenské kopiníky a rozbili jejich řady. Tou dobou už ale Aegon a jeho sestry byli ve vzduchu.

Aegon vzletěl nad řady nepřátel na Balerionovi, mezi smrští kopí a kamenů a šípů se opakovaně vrhal dolů a zaplavoval protivníka plameny. Rhaenys a Visenya založily požáry proti větru od nepřítele a za ním. Suché traviny a pšenice ihned vzplály. Vítr rozdmýchal plameny a vrhal kouř do tváří útočícím řadám dvou králů. Pach ohně jim plašil koně, kouř houstl a koně i jejich jezdci byli oslepeni. Řady se začínaly bortit, ohnivé stěny se zvedaly všude kolem nich. Muži lorda Mootona, proti kterým vítr požár nehnal, čekali s luky a kopími a udělali krátký proces se spálenými a hořícími muži, kteří se vypotáceli z ohnivého pekla ven.

Ohnivé pole, tak bitvu později nazvali.

V plamenech zahynulo přes čtyři tisíce mužů. Další tisícovka jich padla mečem, kopím či šípem. Desítky tisíc jich utrpěly popáleniny, někdy tak vážné, že zůstali zohavení po zbytek života. Král Mern IX. byl mezi mrtvými a s ním i jeho synové, vnuci, bratři, bratranci a další příbuzní. Jeden synovec přežil tři dny. Když i on zemřel na popáleniny, vymřel s ním rod Gardenerů. Král Loren ze Skály přežil, a když pochopil, že je bitva ztracena, projel stěnou plamene a dýmu do bezpečí.

Targaryenové neztratili ani stovku mužů. Královnu Visenyu zasáhl šíp do ramene, ale brzy se zotavila. Když se draci dosyta nažrali mrtvých, Aegon poručil, aby posbírali meče zabitých a poslali je po proudu řeky.

Loren Lannister byl zajat den nato. Král ze Skály složil meč a korunu Aegonovi k nohám, poklekl a slíbil mu věrnost. A Aegon, věren slibu, pomohl poraženému soupeři na nohy a potvrdil jeho državy a titul a jmenoval ho pánem Casterlyovy skály a strážcem západu. Vazalové lorda Lorena následovali jeho příkladu, a stejně tak i mnoho lordů z Roviny, těch, kdo přežili dračí oheň.

Přesto nebylo dobývání západu ukončeno, a tak se král Aegon rozloučil se sestrami a vytáhl neprodleně proti Vysokým zahradám, v naději, že si je podrobí dříve, než to udělá někdo jiný. Našel hrad v rukou jeho majordoma Harlana Tyrella, jehož předkové sloužili Gardenerům po celá staletí. Tyrell bez boje vydal klíče od hradu a přislíbil dobyvatelskému králi svou podporu. Za odměnu mu Aegon udělil Vysoké zahrady i se všemi lény, jmenoval jej strážcem jihu a svrchovaným pánem povodí Klikatice a dal mu vládu nad všemi dřívějšími vazaly rodu Gardenerů.

Král Aegon měl pak v úmyslu pochodovat dál k jihu a podrobit si Staré Město, Stromovinu a Dorne, ale zatímco byl na Vysokých zahradách, donesla se k němu zpráva o nové výzvě. Torrhen Stark, král Severu, překročil Šíji a vstoupil do poříčních krajin v čele vojska divokých seveřanů, čítajícího třicet tisíc hlav. Aegon mu okamžitě vyrazil k severu vstříc a hnal se před vojskem na křídlech Baleriona zvaného Černý děs. Také poslal zprávu svým královnám a všem lordům a rytířům, kteří před ním poklekli po Harrenovu a Ohnivém poli.

Když Torrhen Stark dospěl ke břehům Trojzubce, nalezl vojsko o polovině velikosti toho jeho, jak na něj čeká jižně od řeky. Poříční páni, muži ze západu, z bouřných zemí a z Roviny... dorazili všichni. A nad jejich hlavami po nebi oblétávali ve stále se zvětšujících kruzích Balerion, Meraxes a Vhagar.

Torrhenovi zvědové viděli ruiny Harrenova, kde pod sutí dosud zvolna žhnuly rudé plameny. Král Severu také slyšel mnoho zvěstí o Ohnivém poli. Věděl, že pokud by se pokusil vynutit si přechod přes řeku, zřejmě by ho čekal stejný osud. Někteří jeho vazalové naléhali, aby přesto zaútočil, a trvali na tom, že seveřanská chrabrost převáží. Jiní jej pobízeli, ať ustoupí ke Kailinské hrázi a postaví se nepříteli tam, na severské půdě. Králův nemanželský bratr Brandon Sníh se nabídl, že překročí Trojzubec sám, pod rouškou tmy, a pobije draky ve spánku.

Král Torrhen opravdu Brandona Sněha přes Trojzubec vyslal, avšak provázeného třemi mistry, a ne aby zabíjel, ale aby vyjednával. Po celou noc putovaly zprávy tam a zase zpět. Druhý den ráno překročil Trojzubec sám Torrhen Stark. Tam, na jižním břehu řeky, poklekl, položil prastarou korunu králů zimy Aegonovi k nohám a přísahal. Povstal už jako lord ze Zimohradu a strážce Severu, nikoli již král. Od toho dne až dodnes je Torrhen Stark vzpomínán jako Král, který poklekl…, ale ani jeden ze seveřanů nezanechal své spálené kosti u Trojzubce – a meče, které Aegon dostal od lorda Starka a jeho vazalů, nebyly zkroucené, ztavené ani zohýbané.

Nyní se cesty Aegona Targaryena a jeho královen rozešly. Aegon se znovu vydal k jihu, pochodoval na Staré Město, zatímco jeho sestry nasedly na dračice – Visenya vyrazila k Arrynskému údolí a Rhaenys k Slunečnímu kopí a pouštím v Dorne.

Sharra Arrynová posílila obranu Rackova, vyslala silné vojsko ke Krvavé bráně a ztrojnásobila posádky na Kameni, Sněhu a Obloze, třech strážních hradech, které střežily přístupy k Orlímu hnízdu. Všechny tyto linie obrany se ukázaly být neúčinné proti Visenye z rodu Targaryenů, která na kožnatých křídlech dračice Vhagar přeletěla nade všemi a přistála na vnitřním nádvoří Orlího hnízda. Když se regentka Údolí hnala proti ní s tuctem stráží, našla Visenyu s Ronnelem Arrynem, který jí seděl na klíně a užasle si prohlížel dračici. „Matko, můžu se s paní proletět?“ zeptal se mladičký král. Nikdo nepronesl jedinou výhružku, nezaznělo jediné vzteklé slovo. Místo toho se obě královny na sebe usmívaly a vyměnily si pár zdvořilostí. Nato lady Sharra poslala pro tři koruny (svou vlastní regentskou korunku, malou korunu svého syna a Sokolí korunu Hory a Údolí, kterou arrynští panovníci nosili po tisíc let) a odevzdala je královně Visenye společně s meči své posádky. A říká se, že poté malý král obletěl třikrát vrcholek Obrova kopí, a když přistál, byl už jen malým lordem. Tak tedy královna Visenya přivedla Arrynské údolí do říše svého bratra.

Rhaenys tak snadné dobyvačné tažení nečekalo. Vojsko dornských kopiníků střežilo Princův průsmyk, bránu přes Rudé hory, ale Rhaenys se s ním neutkala. Přeletěla průsmyk vysoko nad rudým i bílým pískem, snesla se na Vaith a požadovala, aby se podrobil; našla však hrad prázdný a opuštěný. Ve městě pod hradbami zůstali jen ženy a děti a starci. Když se ptala, kam se podělo jejich panstvo, odpovídali jen: „Jsou pryč.“ Rhaenys letěla podél řeky k Boží milosti, sídlu rodu Allyrionů, ale i to bylo pusté. Letěla dál. V místech, kde se Zelená krev vlévá do moře, našla Rhaenys město Prkenné, kde se na slunku pekly stovky člunů s bidly, rybářských loděk, nákladních člunů, obytných lodí a pramic, svázaných dohromady provazy, řetězy a prkny, takže vznikalo plovoucí město. Když nad ním Meraxes zakroužila, vystrčilo zvědavě hlavy jen několik starých žen a dětí.

Konečně zavedla královnu vzdušná cesta na Sluneční kopí, pradávné sídlo rodu Martellů, kde našla princeznu z Dorne, která na ni v opuštěném hradě čekala. Merii Martellové bylo osmdesát let, jak nám říkají mistři, a z toho vládla Dorňanům po šedesát let. Byla velice tlustá, slepá a téměř holohlavá, kůži měla nažloutlou a povislou. Argilac Zpupný jí přisoudil přezdívku „Žlutá žába z Dorne“, ale ani věk, ani slepota nezatemnily její úsudek.

„Nebudu proti tobě bojovat,“ pronesla k Rhaenys princezna Meria, „ale ani před tebou nepokleknu. Dorne nemá krále. Pověz to svému bratrovi.“

„Povím,“ slíbila Rhaenys, „ale přijdeme znovu, princezno, a příště přijdeme s ohněm a krví.“

„Tvoje slova,“ řekla princezna Meria. „Naše heslo zní: Neskloněni, nepokořeni, nezlomeni. Můžeš nás spálit, má paní..., ale nepokoříš nás, nezlomíš a my se ti nepokloníme. Tohle je Dorne. Nejste tu vítáni. Vraťte se na vlastní nebezpečí.“

Nato se královna a princezna rozešly a Dorne zůstalo nedobyté.

Na západě se Aegon Targaryen setkal se vřelejším přijetím. Největší město celého Západozemí, Staré Město, bylo obklopeno mohutnými hradbami a vládli mu Hightowerové z Vysoké věže, nejstarší, nejbohatší a nejmocnější ze všech urozených rodů Roviny. Staré Město bylo rovněž střediskem Víry. Zde sídlil nejvyšší septon, Otec věrných, hlas nových bohů na zemi, který rozhodoval o poslušnosti milionů věřících po mnoha říších (kromě Severu, kde stále panovali staří bohové) a velel Bojovníkům Víry, bojového řádu prostých lidí, kterému se také říkalo Hvězdy a Meče.

Nicméně, když se ke Starému Městu přiblížil Aegon Targaryen se svým vojskem, našli městské brány dokořán a lord Hightower už na ně čekal se slibem podřízenosti. Když se totiž zvěst o Aegonově přistání donesla do Starého Města, nejvyšší septon se na sedm dnů a sedm nocí zamkl ve Hvězdném septu a prosil bohy o radu. Nepřijímal žádnou potravu kromě chleba a vody, veškeré bdělé hodiny trávil na modlitbách a chodil od jednoho oltáře ke druhému. A sedmého dne Stařena pozvedla svou zlatou lucernu a ukázala mu cestu. Jeho nejvyšší svatost viděla, že pokud Staré Město pozvedne zbraně proti Aegonu Drakovi, město jistojistě shoří a Vysoká věž a Citadela a Hvězdné septum budou svrženy a zničeny.

Manfred Hightower, lord ze Starého Města, byl obezřetný a zbožný vládce. Jeden z jeho mladších synů sloužil u Synů Válečníka, jiný právě nedávno složil slib a stal se septonem. Když mu nejvyšší septon pověděl o vidění seslaném Stařenou, lord Hightower rozhodl, že se nebude protivit Dobyvateli se zbraněmi. Tak se stalo, že nikdo ze Starého Města neshořel na Ohnivém poli, ačkoli Hightowerové byli vazaly Gardenerů z Vysokých zahrad. A tak se též stalo, že lord Manfred vyjel vstříc blížícímu se Aegonu Drakovi a nabídl mu svůj meč, své město a svou přísahu. (Někteří tvrdí, že lord Hightower mu také nabídl ruku své nejmladší dcery, kterou Aegon zdvořile odmítl, aby neurazil své dvě královny.)

Tři dny nato ve Hvězdném septu osobně Jeho Nejvyšší Svatost pomazala Aegona sedmi oleji, vložila mu na hlavu korunu a prohlásila jej za Aegona z rodu Targaryenů, prvního toho jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše. („Sedm království“ se říkalo formálně i přesto, že Dorne se nepodřídilo. A nemělo se podřídit ani po více než následující století.)

Jen hrstka lordů byla přítomna Aegonově první korunovaci při ústí Černé vody, ale stovky jich byly svědky té druhé a desítky tisíc lidí jásaly poté v ulicích Starého Města, když jel jeho ulicemi na Balerionově hřbetě. Mnozí si mysleli, že Aegon učiní po konci válek Staré Město svým královským sídlem, jiní zase předpokládali, že bude vládnout z Dračího kamene, prastaré ostrovní pevnosti rodu Targaryenů. Král je všechny překvapil: vyhlásil, že má v úmyslu zřídit si dvůr v novém městě, jež už vznikalo na oněch třech pahorcích u ústí Černé vody, kde on a jeho sestry poprvé vkročili na půdu Západozemí. Novému městu se mělo říkat Královo Přístaviště. Odtud měl Aegon Drak vládnout své říši, zde měl spravovat svůj dvůr z velikého kovového trůnu vyrobeného z roztavených, pokřivených, otlučených a zpřelámaných čepelí všech padlých nepřátel; z toho nebezpečného stolce, jenž měl brzy být všem znám jako Železný trůn Západozemí.

Drakova vláda

Války krále Aegona I.

Dlouhá vláda krále Aegona I. Targaryena (1 př. D. – 37 p. D.) byla z valné části mírová… Především ale ve svých pozdějších letech. Než však nastal Drakův mír, jak později mistři z Citadely nazývali poslední dvě desetiletí jeho vlády, přišly Drakovy války, z nichž ta poslední byla jedním z nejkrutějších a nejkrvavějších střetnutí, jaká kdy byla v Západozemí vybojována.

Tvrdívá se sice, že dobyvačné války skončily, když byl Aegon korunován a pomazán nejvyšším septonem ve Hvězdném septu ve Starém Městě, to ale ještě neměl v područí celé Západozemí.

U Kousance využili lordi ze Tří sester chaosu vyvolaného Dobytím, prohlásili se za svobodný národ a korunovali jako svou královnu lady Marlu z rodu Sunderlandů. A protože byla při Dobytí z valné části zničena arrynská flotila, král poručil svému správci Severu, Torrhenu Starkovi ze Zimohradu, ať vzpouru Sesteřanů ukončí, a severské vojsko vyrazilo z Bílého Přístavu s flotilou najatých galér z Braavosu, jíž velel ser Warrick Manderly.

Při pohledu na její plachty a na to, jak se na nebi nad Sesteřím náhle objevila královna Visenya na dračici Vhagar, opustila Sesteřany všechna odvaha; bez meškání zbavili trůnu královnu Marlu a dosadili na něj jejího mladšího bratra.

Steffon Sunderland obnovil vazalství vůči Orlímu hnízdu, poklekl před královnou Visenyou a jako záruku svého vzorného chování jí dal své syny; jeden z nich měl připadnout do pěstounské péče Manderlyům, druhý Arrynům. Jeho sestra, sesazená královna, byla vyhnána a uvězněna. Po pěti letech ji zbavili jazyka a ona strávila zbytek života mezi tichými sestrami, kde pečovala o památku mrtvých urozených.

Na druhé straně Západozemí propadly zmatku i Železné ostrovy. Rod Hoare vládl železným po dlouhá staletí, byl ale vyhuben během jediné noci, když Aegon vypustil Balerionův oheň na Harrenov. Ačkoli Harren Černý i se svými syny zahynul v žárovišti, Qhorin Volmark z Harlova, jehož bába byla mladší sestrou Harrenova děda, se prohlásil za právoplatného dědice „černého rodu“ a nazval se králem.

Nicméně jeho nárok neuznali zdaleka všichni železní. Na Starém Wyku, pod kostmi mořské dračice Naggy, kněží Utopeného boha vložili korunu z naplaveného dřeva na hlavu jednoho z nich, bosého světce jménem Lodos, který se prohlásil za živoucího syna Utopeného boha a který měl údajně být s to konat zázraky. Další uchazeči se objevili na Velkém Wyku, na Štítu a Kosatčí hoře, a po více než rok jejich přívrženci bojovali na souši i na moři jedni proti druhým. Tvrdí se, že ve vodách mezi ostrovy bylo tolik mrtvol, až se přitahovány krví objevily stovky krakenů.

Aegon Targaryen všechen boj ukončil. V roce 2 p. D. sestoupil z oblohy na ostrovy na Balerionovi. S ním dorazily válečné flotily ze Stromoviny, z Vysokých zahrad a Lannisportu, ba i několik dlouhých lodí z Medvědího ostrova, které vyslal Torrhen Stark. Řady železných po roce bratrovražedného boje značně prořídly, kladli tak jen slabý odpor… Mnozí příchod draků spíše vítali. Král Aegon skolil svým mečem Černý žár Qhorina Volmarka, ale jeho maličkému synkovi dovolil, aby zdědil po otci ostrov a hrad. Na Starém Wyku kněžský král Lodos, samozvaný syn Utopeného boha, svolával z hlubin krakeny, aby stáhli dolů lodě útočníků. Když se nic takového nestalo, Lodos naplnil svůj šat kamením a vešel do moře, „žádat otce o radu“. Následovaly jej tisícovky dalších. Jejich nafouklé mrtvoly ohryzané od krabů pak moře ještě léta vyplavovalo na břehy Starého Wyku.

Posléze se ale vynořila otázka, kdo vlastně má místo krále vládnout Železným ostrovům. Padaly návrhy, aby se železní stali vazaly Tullyů z Řekotočí nebo Lannisterů z Casterlyovy skály. Někteří dokonce naléhali, aby byly ostrovy podřízeny Zimohradu. Aegon všechny návrhy vyslechl, ale nakonec rozhodl, že dovolí železným, aby si sami vybrali vlastního svrchovaného lorda. Nikoho nepřekvapilo, že zvolili jednoho ze svých: Vickona Greyjoye, lorda žence ze Štítu. Lord Vickon složil slib věrnosti králi Aegonovi – a Drak i s flotilami odešel.

Greyjoyova pravomoc nicméně sahala jen na Železné ostrovy; odmítl všechny nároky na državy, jichž se rod Hoare zmocnil na pevnině. Aegon dal ruiny Harrenova a okolní léna seru Quentonu Qoherysovi, svému mistru meče na Dračím kameni, ale požadoval, aby přijal lorda Edmyna Tullyho z Řekotočí jako svého lenního pána. Čerstvě jmenovaný lord Quenton měl dva silné syny a zdravého vnuka, takže se nemusel bát o následnictví, ale protože před třemi roky mu první manželku vzal skvrnitý tyfus, souhlasil dále, že pojme za choť jednu z dcer lorda Tullyho.

Po podrobení se Tří sester a Železných ostrovů už celému Západozemí na jih od Zdi vládl Aegon Targaryen – jedině Dorne ne. Takže právě k Dorne upnul Drak napříště svou pozornost.

Aegon se nejprve pokusil získat si Dorňany slovy. Vyslal na Sluneční kopí poselstvo urozených lordů, mistrů a septonů, aby jednali s princeznou Merií z rodu Martellů, zvanou Žlutá žába z Dorne, a přesvědčili ji o výhodách, které přinese připojení její říše k té jeho. Jednání se táhlo téměř celý rok, ale dosaženo nebylo ničeho.

Začátek první dornské války se všeobecně stanoví na rok 4 p. D., kdy se do Dorne vrátila Rhaenys. Tentokrát přišla s ohněm a krví, přesně jak pohrozila. Snesla se na hřbetě dračice Meraxes zčistajasna a zapálila Prkenné; plameny přeskakovaly ze člunu na člun, až se celé ústí Zelené krve dusilo plujícími a hořícími dřevěnými troskami a sloup dýmu byl vidět až na Sluneční kopí. Obyvatelé plovoucího města vyhledali útočiště před ohněm na řece, takže jich při útoku zahynula ani ne stovka a i z těch se většina spíše utopila, než aby je zahubil dračí oheň. Byla ale prolita první krev.

Na jiném místě zase Orys Baratheon vedl tisíc vybraných rytířů po Kostěné cestě, zatímco sám Aegon pochodoval přes Princův průsmyk v čele třicetitisícového vojska, vedeného téměř dvěma tisíci jízdních rytířů a třemi stovkami lordů a vazalů. Lord Harlan Tyrell, strážce jihu, se prý nechal slyšet, že mají dost síly, aby rozdrtili jakoukoli dornskou armádu, která se jim postaví, i bez Aegona a Baleriona.

V tom měl bezpochyby pravdu, ale neměli příležitost to dokázat, protože jim Dorňané žádnou bitvu nikdy nenabídli. Místo toho se před oddíly krále Aegona stahovali, pálili úrodu na polích a otrávili všechny studně. Útočníci našli dornské strážní věže v Rudých horách vyklizené a opuštěné. Ve vysokých průsmycích Aegonovy předvoje našly cestu zahrazenou hromadami ovčích mršin, zbavených vlny a ohořelých tak, že nebyly poživatelné. Královu vojsku docházely potraviny a píce už v době, kdy se teprve vynořilo z Princova průsmyku a před ním se ocitly písky Dorne. Tady Aegon rozdělil svoje síly, vyslal lorda Tyrella na jih proti Uthoru Ullerovi, lordu z Pekelné kupy, a sám zamířil k východu a chystal se oblehnout lorda Fowlera v jeho horské pevnosti Nebesáh.

Byl druhý rok podzimu a soudilo se, že zima přijde brzy. Útočníci doufali, že v tomto období nebude v pouštích takové horko a najde se tam víc vody. Ale když lord Tyrell pochodoval k Pekelné kupě, dornské slunce se ukázalo být nemilosrdným. V takovém vedru muži víc pili a všechna napajedla a každá oáza na místech, kudy vojsko šlo, byly otrávené. Koně začali umírat, den ode dne jich padalo víc, a po nich i jezdci. Pyšní rytíři zahazovali zástavy, štíty i svou zbroj. Lord Tyrell ztratil čtvrtinu mužů a téměř všechny koně jen vinou dornských písků, a když se konečně dostal k Pekelné kupě, našel ji opuštěnou.

Útoku Oryse Baratheona se dařilo jen o něco lépe. Jeho koně klopýtali po kamenitých svazích úzkých, klikatých průsmyků, mnozí se ale zalekli, když dospěli k nejstrmějším částem cesty, kde Dorňané vytesali do hor schody. Shora pršely na místokrálovy vojáky kameny z rukou obránců, které muži z bouřných krajů nikdy ani nespatřili. Tam, kde Kostěná cesta překračovala řeku Wyl, se právě v době, kdy se v zástupu sunuli po mostě, objevili dornští lučištníci a šípy začaly pršet po tisících. Když lord Orys poručil svým mužům ustoupit, zahradil jim cestu mohutný sesuv kamení. Bouřní nemohli kupředu ani zpátky a byli zmasakrováni jako prasata v ohradě. Sám Orys Baratheon byl spolu s asi desítkou dalších lordů, ze kterých koukalo výkupné, ušetřen, ale skončili jako zajatci Wyla z Wylu, divokého horského lorda, kterému se říkalo Milovník vdov.

Sám král Aegon měl větší úspěch. Táhl k východu přes předhůří, kde bylo dost vody v přítocích z vršků a v údolích byl dostatek zvěře, prudkým útokem dobyl hrad Nebesáh a po krátkém obléhání ovládl i Železoles. Lord z Toru nedávno zemřel a jeho správce se vzdal bez boje. Ještě dále na východ lord Toland z Přízračí vyslal svého zástupce, aby vyzval krále na souboj muže proti muži. Aegon přijal a protivníka skolil, posléze však zjistil, že to nebyl Tolandův přeborník, ale jeho blázen. Sám lord Toland se vytratil.

Právě tak zmizela i Meria Martellová, princezna z Dorne, a když se král Aegon snesl na Sluneční kopí na Balerionovi, zastihl zde již svou sestru Rhaenys. Ta poté, co spálila Prkenné, dobyla Citronový háj, Skvrnolesí a Smradlavou vodu a přijala slib poslušnosti od starých žen a dětí, ale nikde nenašla skutečného nepřítele. Dokonce i stínové město za hradbami Slunečního kopí bylo zpola vylidněné a nikdo z těch, kdo zůstali, neměl ani ponětí, kde se nacházejí dornští lordi a dornská princezna. „Žlutá žába zmizela někde v písku,“ řekla královna Rhaenys králi Aegonovi.

Aegonovou odpovědí bylo, že se prohlásil za vítěze. Ve velké síni na Slunečním kopí shromáždil zbylé hodnostáře a oznámil jim, že Dorne je nyní součástí říše, že oni od nynějška budou jeho věrnými poddanými a že jejich někdejší páni jsou vzbouřenci a psanci. Nabídl odměny za jejich hlavy, především pak za hlavu Žluté žáby, princezny Merie Martellové. Lord Jon Rosby byl jmenován kastelánem na Slunečním kopí a strážcem pouští a bude vládnout Dorne v králově jménu. Dále Dobyvatel jmenoval správce a kastelány i pro všechny ostatní kraje, kterých se zmocnil. Nato král Aegon a jeho vojsko odešli tam, odkud přišli, západně přes předhůří a skrze Princův průsmyk.

Sotva dospěli do Králova Přístaviště, už jim Dorne za zády vybuchlo. Dornští kopiníci se objevili jako by odnikud, jako pouštní květiny po dešti. Nebesáh, Železoles, Tor i Přízračí byly během dvou týdnů dobyty zpět a královské posádky pobity. Aegonovým kastelánům a správcům bylo dovoleno zemřít až po dlouhých mukách. Říká se, že dornští lordi uzavírali sázky na to, kdo z nich udrží své zajatce déle naživu, i když je zbavuje údů a částí těla. Lord Rosby, kastelán ze Slunečního kopí a strážce pouští, měl laskavější konec než většina ostatních. Když se Dorňané vyrojili ze stínového města a znovudobyli hrad, byl svázán na rukou a na nohou, vyvlečen na vrcholek věže zvané Kopí a svržen z okna – neprovedl to přitom nikdo jiný než sama stará princezna Meria.

Brzy zbýval jen lord Tyrell a jeho vojsko. Král Aegon jej po odchodu zanechal v Dorne. Soudilo se, že Pekelná kupa, pevný hrad na řece Sírovce, má dost dobré postavení, aby se vypořádal s jakoukoli vzpourou. Ale řeka byla opravdu plná síry a ryby z ní způsobovaly mužům z Vysokých zahrad nevolnosti. Rod Qorgylů z Pískovce se nikdy nepodřídil a Qorgylovi kopiníci pobíjeli Tyrellovy zásobovací oddíly a hlídky, kdykoli se zatoulaly příliš daleko na západ. Vaithové z Vaithu dělali totéž na východě. Když na Pekelnou kupu dorazila zpráva o defenestraci na Slunečním kopí, lord Tyrell shromáždil zbývající síly a vyrazil přes poušť. Jeho oznámeným úmyslem bylo dobýt Vaith, táhnout východně podél řeky, znovudobýt Sluneční kopí a stínové město a potrestat vrahy lorda Rosbyho. Jenže kdesi východně od Pekelné kupy, mezi rudými písky, Tyrell a celé jeho vojsko prostě zmizeli. Ani jednoho muže už nikdy nikdo nespatřil.

Aegon Targaryen nebyl z těch, kdo se smiřují s porážkami. Válka se proto vlekla po sedm dalších let, i když po roce 6 p. D. boje spíše upadly do nekonečného sledu krvavých a krutých šarvátek, surovostí, nájezdů a odvet, které prokládala dlouhá období nečinnosti, asi tucet krátkých příměří a nespočet vražd a atentátů.

V roce 7 p. D. byli Orys Baratheon a ostatní lordi, které drželi v zajetí na Kostěné cestě, vykoupeni zpět do Králova Přístaviště, a to za vlastní váhu ve zlatě, ale když dorazili, zjistilo se, že Milovník vdov dal každému muži utnout tu ruku, v níž držel meč, aby už nikdy nemohli pozvednout zbraně proti Dorne. Král Aegon v odvetu osobně sletěl na Balerionovi na horskou pevnost Wylů a proměnil ji i další půltucet tvrzí a strážních věží v roztavený kámen. Wylové se ale uchýlili do jeskyní a chodeb pod horami a Milovník vdov pak žil ještě dalších dvacet let.

V roce 8 p. D., což byl velmi suchý rok, překročili dornští nájezdníci Dornské moře na lodích, které jim poskytl jeden pirátský král z Kamenů, zaútočili na půltucet měst a vesnic na jižním pobřeží mysu Hněvu a založili požáry, které se rozšířily na polovinu Deštného lesa. „Oheň za oheň,“ měla údajně prohlásit princezna Meria.

Něco takového nemohli Targaryenové ponechat bez odvety. Později téhož roku se královna Visenya objevila na obloze nad Dorne a vypustila plameny dračice Vhagar proti Slunečnímu kopí, Citronovému háji, Přízračí a Toru.

A roku 9 p. D. se vrátila znovu, tentokrát vedle ní letěl i samotný Aegon, a shořely Pískovec, Vaith a Pekelná kupa.

Odpověď Dorňanů přišla následujícího roku, když lord Fowler vedl vojsko přes Princův průsmyk až do Roviny, a to tak rychle, že byl s to spálit tucet vesnic a dobýt veliký příhraniční hrad Noční zpěv, než si lordi z Pomezí vůbec uvědomili, že je nepřítel napadl. Když se zpráva o útoku dostala do Starého Města, lord Hightower vyslal svého syna Addama se silnými jednotkami, aby dobyl zpět Noční zpěv, ale přesně to Dorňané očekávali. Druhé dornské vojsko pod velením sera Joffreyho Daynea přitáhlo od Hvězdopadu a zaútočilo na město. Ukázalo se, že hradby Starého Města jsou příliš silné, než aby je Dorňané dokázali zdolat, ale Dayne alespoň spálil pole, statky a vesnice na dvacet leguí kolem města a zabil Garmona, mladšího syna lorda Hightowera, když proti němu chlapec podnikl výpad. Ser Addam Hightower dorazil na Noční zpěv, ale tam jen zjistil, že lord Fowler dal hrad vypálit a jeho posádku pobít mečem. Lord Caron a jeho žena a děti byli odvlečeni do Dorne jako zajatci. Místo aby se dal do pronásledování, ser Addam se raději okamžitě vrátil ke Starému Městu, aby zastavil obléhání, ale také ser Joffrey a jeho vojsko se už vytratili kamsi zpátky do hor.

Starý lord Manfred Hightower brzy nato zemřel. Ser Addam se po otci stal lordem z Vysoké věže a celé Staré Město se hlasitě dožadovalo pomsty. Král Aegon odletěl na Balerionovi na Vysoké zahrady, k poradě se svým strážcem jihu, ale mladý lord Theo Tyrell se po tom, jaký osud stihl jeho otce, velice bránil myšlenkám na další vpád do Dorne.

A král tedy znovu vypustil na Dorne své draky. Aegon sám se spustil na Nebesáh a zařekl se, že ze sídla Fowlerů udělá „druhý Harrenov“. Visenya s Vhagar přinesly oheň a krev na Hvězdopad. A Rhaenys s Meraxes se znovu vrátily na Pekelnou kupu... a právě tam je postihla pohroma. Targaryenští draci, odchovaní a vycvičení k boji, už mnohokrát přeletěli nad smrštěmi kopí a šípů, aniž by utrpěli nějakou škodu. Šupiny dospělého draka jsou tvrdší než ocel a i ty šípy, které je zasáhnou, málokdy proniknou dost hluboko, aby obří netvory dokázaly víc než jen rozvzteklit. Ale když Meraxes nalétala nad Pekelnou kupu, jeden z obránců na nejvyšší věži hradu namířil škorpion a yard dlouhý železný šíp zasáhl královninu dračici do levého oka. Meraxes nezemřela hned, ve smrtelných křečích se zřítila k zemi a zničila jak věž, tak i valnou část štítové hradby Pekelné kupy.

Panují jen dohady o tom, zda Rhaenys svou dračici přežila. Někteří tvrdí, že vypadla ze sedla a zabila se, jiní zase, že ji rozdrtila Meraxes na nádvoří. Podle několika líčení měla královna přežít pád své dračice a poté zemřít pomalou smrtí na mučidlech v kobkách Ullerů. Skutečné okolnosti jejího skonu nebudeme znát patrně nikdy, ale Rhaenys Targaryen, sestra a manželka krále Aegona I., jistě zahynula na Pekelné kupě v Dorne v desátém roce po Dobytí.

Následující dva roky byly roky Drakova hněvu. Každý hrad v Dorne byl třikrát vypálen, Balerion a Vhagar se k nim vraceli znovu a znovu. Písek kolem Pekelné kupy se místy spekl až na sklo, tak žhavý byl Balerionův ohnivý dech. Dornští lordi se museli ukrýt, ale ani to jim nezajistilo bezpečí. Lord Fowler, lord Vaith, lady Tolandová a čtyři po sobě následující lordi z Pekelné kupy byli zavražděni, jeden po druhém, protože Železný trůn nabízel za hlavy kterýchkoli dornských pánů a paní štědré odměny ve zlatě. Ze všech vrahů se nicméně odměny dožili jen dva a Dorňané se mstili a opláceli krev krví. Lord Connington z Gryfova hřadu byl zabit při lovu, lord Mertyns z Mlžného lesa otráven s celou svou domácností ze soudku dornského vína, lord Fell byl zadušen v nevěstinci v Králově Přístavišti.

A nebyli z toho vyňati ani sami Targaryenové. Král přestál tři útoky a nebýt jeho stráží, při dvou z nich by býval zahynul. Královna Visenya byla přepadena jednou v noci v Králově Přístavišti. Padli dva členové jejího doprovodu, než ona osobně skolila Temnou sestrou posledního z útočníků.

K nejodpornějšímu skutku té krvavé doby došlo v roce 12 p. D., když Wyl z Wylu, Milovník vdov, přišel nepozván na svatbu sera Jona Cafferena, dědice hradu Kozlečí, s Alys Oakheartovou, dcerou lorda ze Starého dubu. Zrádný sluha je vpustil dovnitř výpadovou brankou; wylští útočníci pobili jak lorda Oakhearta, tak i většinu svatebních hostů, a potom se musela nevěsta dívat, jak jejího manžela kleští. Poté se střídali a znásilňovali lady Alys a její komorné a nakonec je odvezli a prodali jistému otrokáři z Myru.

Tou dobou už z Dorne byla dýmající pustina trýzněná hladomorem, chorobami a utrpením. „Vypálená země“, tak mu říkali obchodníci ze svobodných měst. Přesto zůstávali Martellové nadále Neskloněni, nepokořeni, nezlomeni, jak je k tomu zavazovalo jejich heslo.

Jeden dornský rytíř, kterého přivedli před královnu Visenyu jako zajatce, tvrdil, že Meria Martellová by raději nechala všechen svůj lid pobít, než aby se stal otroky rodu Targaryenů. Visenya odpověděla, že ona i její bratr princezně s největší radostí vyhoví.

Věk a podlomené zdraví nakonec dokázaly to, co se nepodařilo drakům ani vojskům. V roce 13 p. D. Meria Martellová, Žlutá žába z Dorne, zemřela na loži (i když její nepřátelé tvrdí, že to bylo v důsledku pohlavního styku s hřebcem). Jako pán Slunečního kopí a princ Dorne po ní nastoupil její syn Nymor. Bylo mu šedesát let, i jeho již zrazovalo zdraví a neměl pražádnou chuť pokračovat v masakrech. Vládu začal tím, že vyslal poselstvo do Králova Přístaviště, vrátil lebku dračice Meraxes a nabídl králi Aegonovi mírové podmínky. V čele poselstva stála jeho vlastní dědička, dcera Deria.

V Králově Přístavišti narazily mírové návrhy prince Nymora na silnou opozici. Královna Visenya byla tvrdě proti nim. „Žádný mír bez podřízení se,“ prohlásila a její přátelé v králově radě jí přizvukovali. Orys Baratheon, který ve svých pozdějších letech začal být mrzutý a zatrpklý, se dožadoval toho, aby také princeznu Deriu poslali otci zpátky bez ruky. Lord Oakheart vyslal krkavce s návrhem, aby tu „dornskou holku prodali do nejhnusnějšího bordelu v Králově Přístavišti, ať si jí poslouží každý žebrák ve městě“. Aegon Targaryen všechny podobné návrhy zamítl; princezna Deria přišla jako vyslankyně pod mírovou zástavou a on přísahal, že se jí pod jeho střechou nic zlého nestane.

Všichni se shodovali, že král je už válkou unaven, ale zaručit Dorňanům mír bez podřízení se, to by bylo totéž jako říct, že jeho milovaná sestra Rhaenys zemřela zbytečně, že všechna krev a umírání byly k ničemu. Lordi v jeho malé radě navíc varovali, že každý takový mír bude brán jako projev slabosti a patrně podnítí další vzpoury, které by pak bylo třeba potlačovat. Aegon věděl, že Rovina, bouřné země a Pomezí při bojích strašlivě utrpěly a že neodpustí ani nezapomenou. Dokonce ani v Králově Přístavišti se neodvažoval pouštět Dorňany z Aegonovy pevnosti bez početného ozbrojeného doprovodu, protože se obával, že prostí lidé z města je roztrhají na kusy. Ze všech těchto důvodů, jak později napsal velmistr Lucan, přikláněl se král spíše k tomu, odmítnout dornské návrhy a pokračovat ve válce.

Tehdy mu princezna Deria podala zapečetěný dopis od svého otce. „Je určen jen tobě, Milosti.“

Král Aegon si přečetl dopis prince Nymora před dvorem, s kamennou tváří a mlčky. Říká se, že když posléze vstal ze Železného trůnu, z ruky mu kapala krev. Spálil dopis a nikdy o něm neřekl slovo, ale té noci nasedl na Baleriona a odletěl přes Černovodý záliv na Dračí kámen u kouřící hory. Když se druhý den ráno vrátil, souhlasil Aegon Targaryen s podmínkami, které navrhoval Nymor. Brzy nato podepsal smlouvu o věčném míru s Dorne.

Dodnes nikdo neví jistě, co v Deriině listu stálo. Někdo tvrdí, že to byla prostá prosba jednoho otce ke druhému, procítěná slova, jež se dotkla srdce krále Aegona. Jiní nedají jinak, než že to byl seznam všech lordů a urozených rytířů, kteří za války ztratili životy. Někteří septoni dokonce zašli tak daleko, aby tvrdili, že dopis byl očarovaný, že jej napsala před svou smrtí Žlutá žába a že místo inkoustu použila lahvičku s krví královny Rhaenys, takže král nebyl schopen zlovolné magii odolat.

Velmistr Clegg, který přišel do Králova Přístaviště mnoho let poté, dospěl k závěru, že Dorne už nemělo sílu k boji. Clegg byl toho názoru, že princ Nymor, dohnaný k tomu zoufalstvím, patrně pohrozil, že pokud mír odmítnou, najme Muže bez tváře z Braavosu, aby zabili Aegonova syna a dědice, syna královny Rhaenys, Aenyse, kterému tehdy bylo jen šest let. Možná tomu tak bylo…, ale to se nikdo nikdy nedozví.

Tak skončila první dornská válka (4–13 p. D.).

Žlutá žába z Dorne dokázala to, co se nepodařilo Harrenovi Černému, dvěma králům ani Torrhenu Starkovi; porazila Aegona Targaryena a jeho draky. Nicméně u všech na sever od Rudých hor si její taktika vysloužila leda pohrdání. „Dornská odvaha“ se stala posměšným označením zbabělosti mezi všemi lordy a rytíři Aegonových království. „V nebezpečí žába odskáče do díry,“ napsal jistý písař. A jiný zase: „Meria bojovala jako žena, lžemi a zradou a čarodějnictvím.“ Dornské „vítězství“ (pokud to tedy vítězství bylo) se bralo jako nečestné, a ti, kdo boj přežili, synové a bratři padlých, si navzájem slibovali, že přijdou jiné dny a s nimi zúčtování.

Jejich pomsta ale musela počkat na budoucí pokolení a na nástupnictví mladšího a krvežíznivějšího krále. Aegon Dobyvatel sice vládl ze Železného trůnu ještě dalších čtyřiadvacet let, ale dornská válka byla jeho poslední.

Tři hlavy měl drak

Vládnutí za krále Aegona I.

Aegon I. Targaryen byl proslulý válečník, největší Dobyvatel v dějinách Západozemí, ale přitom se mnozí domnívají, že jeho nejvýznačnější činy se odehrály v dobách míru. Železný trůn byl ukut ohněm, ocelí a hrůzou, jak se říkává, ale jakmile jednou vychladl, stal se stolcem spravedlnosti pro celé Západozemí.

Usmíření Sedmi království pod vládou Targaryenů bylo základním kamenem politiky Aegona I. coby krále. K tomuto cíli s největším úsilím zapojoval muže (a dokonce i několik žen) ze všech částí říše do svého dvora a do svých rad. Přesvědčoval někdejší protivníky, ať posílají své děti (hlavně mladší syny a dcery, protože dědice si většinou lordi spíše přáli ponechat blíže domovu) ke dvoru, kde chlapci sloužili jako pážata, číšníci a panoši, dívky pak jako dvorní dámy a společnice Aegonových královen. V Králově Přístavišti byli z první ruky svědky královy spravedlnosti a bylo žádoucí, aby sami sebe považovali za věrné poddané jediné veliké říše, nikoli za lidi ze západních či bouřných nebo severních končin.

Targaryenové také vyjednali mnoho manželství mezi vznešenými rody ze vzdálených koutů říše, protože doufali, že podobné svazky napomohou sloučit všechny dobyté země a udělají ze Sedmi království jedno. Aegonovy královny, Visenyu a Rhaenys, dojednávání těchto sňatků obzvlášť těšilo. Díky jejich snahám se mladý Ronnel Arryn, lord z Orlího hnízda, oženil s dcerou Torrhena Starka ze Zimohradu a nejstarší syn Lorena Lannistera, dědic Casterlyovy skály, pojal za manželku dívku z rodu Redwyneů ze Stromoviny. Když se Soumračníkovi z Tarthu narodily tři holčičky, trojčata, královna Rhaenys zařídila jejich zasnoubení se syny rodů Corbrayů, Hightowerů a Harlawů. Královna Visenya pak smluvila dvojí svatbu mezi rodem Blackwoodů a Brackenů, soků, jejichž nepřátelství sahalo celá staletí zpět; sezdala vždy syna jednoho rodu s dcerou toho druhého, aby mezi nimi zpečetila mír. A když jistá dívka z rodu Rowanů, jež byla ve službě u Rhaenys, otěhotněla s mužem nízkého rodu, královna jí v Bílém Přístavu našla za manžela rytíře a v Lannisportu pak vyhledala jiného, který byl ochoten se ujmout jejího bastarda jako pěstoun.

Nikdo sice nepochyboval, že Aegon Targaryen má nejvyšší pravomoc ve všem, co se týká vládnutí říši, ale sestry Visenya a Rhaenys mu po celou dobu vlády stály po boku. Snad až na dobrotivou královnu Alysanne, manželku krále Jaehaeryse I., žádná jiná královna v dějinách Sedmi království tolik neovlivňovala politiku jako Drakovy sestry. Kamkoli král cestoval, měl ve zvyku brávat s sebou jednu ze svých královen, zatímco ta druhá zůstala na Dračím kameni nebo v Králově Přístavišti, často sedávala přímo na Železném trůně a rozhodovala ve všech záležitostech, jež jí byly předkládány.

Aegon sice stanovil Královo Přístaviště za své královské sídlo a dal umístit Železný trůn v paláci Aegonovy pevnosti, ale netrávil tam víc než čtvrtinu svého času. Nejméně tolik dnů i nocí zůstával na Dračím kameni, ostrovní pevnosti svých předků. Hrad pod Dračí horou byl desetkrát prostornější než Aegonova pevnost a nabízel podstatně větší pohodlí, bezpečí – a měl delší historii. Dobyvatel prý kdysi prohlásil, že miluje i vůni Dračího kamene, kde je slaný vzduch vždy cítit kouřem a sírou. Aegon na dvou svých sídlech střídavě pobýval zhruba polovinu roku.

Tu druhou věnoval nekončícím královským cestám, při kterých se i s dvorem přesunoval od hradu ke hradu a byl hostem postupně u všech svých význačných lordů. Rackov a Orlí hnízdo, Harrenov, Řekotočí, Lannisport a Casterlyova skála, Krákalov, Starý dub, Vysoké zahrady, Staré Město, Stromovina, Rohatec, Jasanobrod, Bouřný konec a Soumračín, všechny měly tu čest, že mnohokrát hostily Jeho Milost, ale Aegon se mohl ukázat a také se ukazoval téměř kdekoli, a někdy i s tisícovkou rytířů a lordů a dvorních dam. Třikrát se vydal na Železné ostrovy (dvakrát na Štít a jednou na Velký Wyk), v roce 19 p. D. strávil dva týdny v Sesteří, šestkrát zavítal na Sever a z toho třikrát se s dvorem usadil v Bílém Přístavu, dvakrát v Mohylách a jednou na Zimohradu – to na své úplně poslední královské cestě v roce 33 p. D.

Proslulý je jeho výrok, že „je lepší vzpourám předcházet než je potlačovat“. Měl tak údajně odpovědět na otázku po smyslu svých cest. Stačilo letmo zahlédnout krále ve vší jeho moci, na hřbetě Baleriona Černého děsu a ve společnosti stovek rytířů zářících v hedvábí a oceli, aby i nepokojní lordi nabyli na věrnosti. Také prostí lidé potřebují čas od času spatřit své krále a královny, dodával král, a vědět, že tu je jakási možnost, aby jim předložili svoje stížnosti a trápení.

Mnozí tak činili. Většina každé královské cesty byla věnována hostinám a plesům a lovům a sokolničení, protože každý lord se snažil překonat ty druhé nádherou a pohostinností, ale Aegon si také dával záležet, aby kdekoli na cestách zasedal se dvorem, ať už to bude ze stupínku v nějakém velkolepém hradě, anebo na mechem porostlém kameni na poli. Putovalo s ním šest mistrů, kteří odpovídali na veškeré jeho dotazy týkající se místních zákonů, zvyků a dějin a také zapsali všechna prohlášení a rozhodnutí, která Jeho Milost učinila. Pán by měl znát zemi, které vládne, řekl později Dobyvatel svému synu Aenysovi, a díky svým cestám se Aegon dozvěděl o Sedmi královstvích a jejich obyvatelích mnoho a ještě více.

Všechna dobytá království měla své vlastní zákony a tradice. Král Aegon se do nich pramálo pletl. Dovoloval svým lordům, aby dál vládli v zásadě tak, jak to dělali odjakživa, a aby měli stejnou moc a stejné výsady. Zákony o dědictví a následnictví zůstaly nezměněny, existující lenní vazby byly potvrzeny, lordi vyšší i nižší si na svých zemích uchovali právo používat jámu a šibenici, a také právo první noci tam, kde ten zvyk dříve převažoval.

Aegonovým hlavním zájmem byl mír. Před Dobytím byly v říších Západozemí války běžné. Neuběhl téměř ani rok, aby někdo s někým nebojoval. A dokonce i v těch královstvích, kde údajně panoval mír, si sousedící lordi často vyřizovali spory za pomoci meče. Aegonův nástup na trůn většinu z toho ukončil. Od drobných lordů a lenních rytířů se nyní očekávalo, že přednesou své spory lenním pánům a podřídí se jejich rozsudku. Rozbroje mezi největšími rody říše pak soudila sama Koruna. „Prvním zákonem v zemi musí být královský mír,“ prohlásil král Aegon, „a každý lord, který zahájí válku bez mého svolení, bude považován za vzbouřence a nepřítele Železného trůnu.“

Král Aegon také vydal nařízení upravující pro celou říši cla, mýta a daně, ačkoli do té doby každý přístav a kdekterý drobný lordíček mohli požadovat od nájemců, prostých lidí a obchodníků, co si usmyslili. Také vyhlásil, že svatí muži a ženy Víry i se všemi svými pozemky a majetky budou ze zdanění vyňati, a potvrdil právo Víry na vlastní soudní dvory, kde lze soudit a odsoudit každého septona, přísežného bratra nebo svatou sestru, pokud budou obviněni ze zlého činu. První targaryenský král sice sám nebyl pobožný, ale vždy si dával záležet, aby získal podporu Víry a nejvyššího septona ve Starém Městě.

Královo Přístaviště stále rostlo kolem Aegona a jeho dvora na třech vysokých vrších poblíž ústí Černé vody. Ten nejvyšší vešel ve známost jako Aegonův vrch, a poměrně brzy se proto těm menším začalo říkat Visenyin pahorek a Rhaenysin pahorek – a jejich někdejší jména upadla v zapomnění. Jednoduché tvrziště, které dal Aegon tak narychlo zbudovat, nebylo ani zdaleka dost velké nebo velkolepé, aby hostilo krále a jeho dvůr, a začali ho rozšiřovat ještě předtím, než bylo Dobytí ukončeno. Stavěli novou tvrz, celou z kůlů a padesát stop vysokou, s rozlehlým palácem a naproti přes nádvoří s kuchyní z kamene a se střechou z břidlice pro případ požáru.

Vyrostly stáje a poté sýpka. Vztyčili novou strážní věž, dvakrát vyšší, než byla ta stará. Brzy hrozilo, že snad Aegonova pevnost pro nedostatek místa vyhřezne ven z ohrazení, a tak postavili novou palisádu, uvnitř které se ocitla větší část vrcholku kopce; tím vzniklo dost místa pro kasárna, zbrojnici, septum a kulatou věž.

Pod kopci rostly na březích řeky sklady a přístaviště a tam, kde dříve bylo k vidění leda tak pár rybářských loděk, nyní obchodníci ze Starého Města a ze svobodných měst uvazovali lodě vedle dlouhých lodí Velaryonů a Celtigarů. Většina obchodu, který proudíval Panenským Jezeřím a Šerodolem, si nyní nacházela cestu do Králova Přístaviště. U říčního břehu se najednou objevil rybí trh, pod vršky pak plátenický trh. Vyrostla celnice. Na Černé vodě zbudovali v trupu staré válečné lodi skromné septum, po něm na břehu jiné a pevnější, hrázděné. A ještě jedno, dvakrát větší a třikrát působivější, vystavěli na vrcholu Visenyina pahorku za peníze od nejvyššího septona. Obchody a domy rostly jako houby po dešti. Bohatí si stavěli zdmi obehnaná sídla na svazích, chudí se shlukovali v chatrných chýších z bláta a slámy na nízkých místech mezi vrchy.

Královo Přístaviště nikdo neplánoval. Prostě si rostlo…, ale rostlo rychle. Při Aegonově první korunovaci to stále byla vesnice krčící se pod tvrzištěm. Při té druhé už to bylo vzkvétající město s několika tisíci duší. Kolem roku 10 p. D. už šlo o město téměř tak velké jako Rackov nebo Bílý Přístav. A kolem roku 25 p. D. už obě dvě jmenovaná přerostlo a stalo se třetím nejlidnatějším městem v říši po Lannisportu a Starém Městě.

Nicméně na rozdíl od soupeřících sídel nemělo Královo Přístaviště žádné hradby. Někteří jeho obyvatelé tvrdili, že žádné nepotřebuje; jakýkoli nepřítel by se je nikdy neodvážil napadnout, dokud je hájí Targaryenové se svými draky. Sám král dost možná původně podobné názory sdílel, ale smrt sestry Rhaenys a její dračice Meraxes v roce 10 p. D., a také pokusy zavraždit jeho samotného, mu bezpochyby zavdaly důvod…

A v roce 19 po Dobytí se do Západozemí donesly zprávy o odvážném nájezdu na Letní ostrovy, při kterém pirátská flotila vyplenila Město Vysokých Stromů a odvezla tisíce žen a dětí do otroctví, nemluvě o obrovské kořisti. Líčení toho nájezdu krále nesmírně znepokojila, protože si uvědomil, že i Královo Přístaviště by bylo stejně zranitelné každým nepřítelem dosti mazaným na to, aby na ně zaútočil v době, kdy jsou on i Visenya někde jinde. A kvůli tomu kázala Jeho Milost vystavět kolem Králova Přístaviště kruh hradeb stejně vysokých a pevných jako ty, jež chrání Staré Město a Lannisport. Práce na jejich výstavbě byly svěřeny velmistru Gawenovi a seru Osmundu Strongovi, jenž byl tehdy místokrálem. Aegon rozhodl, že jako poctu Sedmi budou mít městské hradby sedm bran a každou bude hájit mohutná vstupní věž s obrannými věžemi. Práce na hradbách začaly následující rok a pokračovaly do roku 26 p. D.

Ser Osmund byl Aegonovým čtvrtým místokrálem. Tím prvním byl lord Orys Baratheon, jeho nemanželský bratr a přítel od dětství, ale lord Orys upadl za dornské války do zajetí a poté přišel o ruku, ve které držívával meč. Když byl vykoupen, požádal krále, aby byl zproštěn povinností. „Králova pravá ruka bez ruky?“ prohlásil. „Nedopustím, aby se o mně říkalo, že jsem králův pravý pahýl.“ Aegon na jeho místo povolal Edmyna Tullyho, lorda z Řekotočí. Lord Edmyn mu sloužil mezi lety 7 a 9 p. D., když ale jeho žena zemřela při porodu, usoudil, že vlastní děti jej potřebují víc než říše, a poprosil o svolení, aby se mohl vrátit do poříčních krajin. Tullyho nahradil Alton Celtigar, lord z Klepeta, a sloužil jako místokrál zdatně až do své smrti, jež z přirozených příčin nastala v roce 17 p. D., načež král jmenoval sera Osmunda Stronga.

Velmistr Gawen byl ve své funkci třetí. Aegon Targaryen si na Dračím kameni vždy držel nějakého mistra a před ním to dělali i jeho otec a otec jeho otce. Všichni vysocí lordi Západozemí a mnoho z těch nižších pánů a lenních rytířů vkládalo důvěru v mistry vyškolené v Citadele ve Starém Městě, kteří sloužili v jejich domácnostech jako ranhojiči, písaři a poradci a také chovali a cvičili krkavce, kteří nosili jejich zprávy (a tyto zprávy také psali a četli těm lordům, kterým dotyčná dovednost scházela), a pomáhali jejich správcům s účetnictvím a učili jejich děti. Během Dobytí měli Aegon i jeho sestry každý jednoho mistra, který jim sloužil, a později jich král někdy využíval až půltucet, aby se zabývali všemi záležitostmi, jež mu byly předkládány.

Ale nejmoudřejšími a nejučenějšími muži v Sedmi královstvích byli arcimistři z Citadely, z nichž každý byl nejvyšší autoritou v některém z vysokých oborů. V roce 5 p. D. král Aegon, veden pocitem, že taková moudrost by mohla říši velmi prospět, požádal konkláve, ať mu pošle jednoho arcimistra ze svého středu, aby mu radil se vším, co se týká vládnutí říši. Tak vznikl na Aegonovu žádost úřad velmistra.

Prvním, kdo tuto hodnost zastával, byl arcimistr Ollidar, zapisovatel dějin, jehož prsten a žezlo a maska byly z bronzu. Ollidar však nebyl jen mimořádně učený, ale také mimořádně starý, a odešel z tohoto světa ani ne rok po tom, co oblékl roucho velmistra. Na jeho místo vybralo konkláve arcimistra Lyonce, jehož prsten a žezlo a maska byly ze žlutého zlata. Ukázal se být pevnějšího zdraví než jeho předchůdce a sloužil říši až do roku 12 p. D., kdy uklouzl na blátě, zlomil si kyčel a brzy nato zemřel; po něm byl do funkce velmistra povýšen Gawen.

Králova malá rada se jako instituce plně nerozvinula až do vlády krále Jaehaeryse Usmiřitele, což ale vůbec neznamená, že by Aegon I. vládl bez přispění rady. Ví se, že se častěji radil se svými velmistry, ale i s mistry patřícími k jeho domu. Pokud šlo o zdanění, dluhy a příjmy, dával na rady svých správců pokladnice. A i když si držel jednoho septona v Králově Přístavišti a druhého na Dračím kameni, často psával nejvyššímu septonovi do Starého Města a tázal se na náboženské záležitosti. Také si vždy dával záležet, aby při každoroční královské cestě nevynechal Hvězdné septum. A ještě více než na všechny jmenované se král Aegon spoléhal na svého místokrále, a samozřejmě na své sestry, královny Rhaenys a Visenyu.

Královna Rhaenys byla štědrou patronkou bardů a pěvců ze Sedmi království a ty, kteří se jí zalíbili, zahrnovala zlatem a dary. Královna Visenya to sice považovala za sestřin rozmar, ale bylo v tom kromě prosté lásky k hudbě i mnoho moudrého. Neboť pěvci jejich říše v dychtivé snaze získat si královninu přízeň složili nejednu píseň k oslavě rodu Targaryenů a krále Aegona a potom chodili a pěli ty písně ve všech tvrzích a hradech a na všech návsích od Dornského pomezí až po Zeď. Díky tomu se z Dobytí stalo pro prostý lid cosi slavného a sám Aegon Drak se stal hrdinským králem.

Královna Rhaenys se také velice zajímala o prosté lidi a obzvláště milovala ženy a děti. Když jednou předsedala dvoru v Aegonově pevnosti, předvedli před ni muže za to, že utloukl svou manželku. Její bratři pro něj žádali trest, ale manžel tvrdil, že jen vykonal své zákonné právo, protože svou ženu našel na loži s jiným. Právo manžela potrestat nevěrnou ženu bylo pevně zakořeněno v celých Sedmi královstvích (ale ne v Dorne). Manžel dále poukazoval na to, že prut, kterým manželku bil, nebyl silnější než jeho palec, a dokonce ten prut přinesl jako důkaz. Nicméně když se jej královna zeptala, kolikrát svou ženu udeřil, nebyl s to odpovědět; bratři zabité ženy však tvrdili, že ran byla stovka.

Královna Rhaenys se poradila se svými mistry a septony a poté vyřkla rozsudek. Nevěrná manželka spáchala urážku Sedmi, protože bohové stvořili ženy, aby byly věrné a poslušné manželům, a proto musí být potrestána. Nicméně protože božích tváří je sedm, potrestání se mělo skládat toliko ze šesti ran (neboť sedmá rána by patřila Cizinci a Cizinec je tváří smrti). Tudíž prvních šest ran, jež muž zasadil, bylo podle práva…, ale ostatních devadesát čtyři bylo urážkou proti bohům i lidem a podle toho musí být potrestáno. Od toho dne se „pravidlo šesti“ stalo součástí obecného zákona, stejně jako „pravidlo přiměřenosti“. (Manžel byl odveden na úpatí Rhaenysina pahorku a tam dostal čtyřiadevadesát ran od bratrů zabité ženy a za pomoci prutů zákonných rozměrů.)

Královna Visenya nesdílela sestřinu lásku k hudbě a zpěvu. Nicméně jí nescházel smysl pro humor a po mnoho let si držela vlastního šaška, ošklivého hrbáče, zvaného lord Opičí ksicht, jehož skopičiny ji náramně bavily. Když se udusil peckou z broskve, královna si pořídila opičáka a dala ho obléct do šatů po lordu Opičím ksichtovi. „Ten nový je chytřejší,“ dala se slyšet.

Přesto měla Visenya z rodu Targaryenů i svou temnější stránku. Světu nastavovala většinou zachmuřený výraz válečnice, přísný a nemilosrdný. Byla jím poznamenána i její krása, jak uznávali její obdivovatelé. Byla nejstarší ze tří dračích hlav a měla nakonec své sourozence přežít; šuškalo se, že ve vyšším věku, když už neudržela meč, se začala zabývat temnými uměními, míchala jedy a sesílala zlá kouzla. Někteří dokonce naznačují, že možná byla bratrovražedkyní a královražedkyní, i když podobné pomluvy nebyly nikdy podepřeny žádnými důkazy.

Kdyby to byla pravda, jednalo by se o krutou ironii, protože zamlada nikdo jiný neudělal pro ochranu krále víc. Visenya dvakrát pozvedla Temnou sestru na Aegonovu obranu, když jej přepadli dornští hrdlořezové. Byla tu podezřívavá a tu zase divoká a kromě bratra nevěřila nikomu. Za Dornských válek si navykla ve dne v noci nosit kroužkovou košili, dokonce i pod dvorským oděvem, a upomínala krále, aby to dělal také. Když Aegon odmítl, Visenya se rozzuřila. „I když máš v ruce Černý žár, jsi jen jeden,“ pověděla mu, „a já s tebou nemohu být neustále.“ Když král namítl, že má kolem sebe stráž, Visenya vytáhla Temnou sestru a sekla jej přes tvář tak rychle, že strážní nestačili zakročit. „Tvoji strážci jsou pomalí a líní,“ prohlásila. „Mohla bych tě zabít stejně snadno, jako jsem tě sekla. Potřebuješ lepší ochranu.“ Krvácející král Aegon neměl jinou možnost než souhlasit.

Mnozí králové měli na svou obranu vyhlášené bojovníky. Aegon byl pánem Sedmi království, tudíž královna Visenya usoudila, že by jich měl mít sedm. Tak se zrodila Královská garda; bratrstvo sedmi rytířů, těch nejlepších v říši, v oděvech a ve zbroji nejčistší bílé barvy a s jediným cílem: bránit krále, a pokud nebude zbytí, položit za něj i život. Visenya vytvořila jejich přísahu podle přísahy Noční hlídky; stejně jako černě oděné vrány ze Zdi také rytíři, zvaní Bílé meče, sloužili celý život, vzdávali se všech držav, titulů a světského majetku, vedli život v cudnosti a pokoře a jedinou jejich odměnou byla čest.

O místo v Královské gardě se přišlo ucházet tolik rytířů, až král Aegon zvažoval, že uspořádá veliké klání, kde se zjistí, kdo z nich si to zaslouží nejvíce. Visenya o tom ale nechtěla ani slyšet. Poukázala na skutečnost, že být rytířem Královské gardy vyžaduje víc než jen zručnost ve zbrani. A neodvážila by se do blízkosti krále přivést muže, jejichž věrnost je nejistá, i kdyby si na turnaji vedli sebelépe. Takže rytíře vybere sama.

Bojovníci, které vyvolila, byli mladí i staří, vysocí i menší, tmavovlasí i plavovlasí. Pocházeli ze všech koutů říše. Někdy to byli mladší synové, jindy dědicové starobylých rodů, kteří se dědictví vzdali, jen aby mohli sloužit králi. Jeden byl potulný rytíř, jiný se narodil jako bastard. Všichni byli hbití, silní, pozorní, výtečně zacházeli s mečem a se štítem a byli oddáni králi.

Toto jsou jména Aegonových sedmi, jak jsou sepsána v Bílé knize Královské gardy: ser Richard Roote; ser Addison Skála, bastard z Obilnice; ser Gregor Goode; ser Griffith Goode, jeho bratr; ser Humfrey, zvaný Kejklíř; ser Robin Darklyn, zvaný Černý Robin; a ser Corlys Velaryon, lord velitel. Dějiny potvrdily, že královna Visenya volila dobře. Dva z původních sedmi později při ochraně krále padli a všichni sloužili chrabře až do konce života. Mnozí stateční muži šli poté v jejich stopách, zapsali svá jména do Bílé knihy a oděli bílé pláště. A Královská garda zůstává dodnes synonymem cti.

Po Aegonu Drakovi následovalo na Železném trůně šestnáct Targaryenů, než byla dynastie posléze svržena při Robertově Povstání. Byli mezi nimi muži moudří i pošetilí, krutí i laskaví, dobří i zlí. Avšak pokud dračí krále posuzujeme výhradně podle odkazu, především pak zákonů a institucí a zlepšení, jež po sobě zanechali, jméno krále Aegona I. patří k těm nejvyšším na seznamu, a to jak v míru, tak ve válce.

Synové Draka

Jak zaznamenávají dějepisci, král Aegon I. Targaryen pojal za manželky obě své sestry. Visenya i Rhaenys byly dračí jezdkyně, požehnané stříbrozlatými vlasy, nachovýma očima a krásou pravých Targaryenů. Jinak ale byly obě královny od sebe tak odlišné, jak jen dvě ženy mohou být…Až na jednu věc. Obě daly králi syna.

První se narodil Aenys. V roce 7 p. D. přivedla na svět Aegonova mladší choť, královna Rhaenys, syna maličkého a nemocného. Neustále plakal, navíc měl končetiny hubené a oči drobné a vodnaté, takže se královi mistři obávali, zda přežije. Vyplivoval bradavky své kojné, pil jedině z matčiných prsou a proslýchalo se, že když byl odstaven, prokřičel dva týdny. Tolik se nepodobal králi Aegonovi, až se mnozí dokonce odvážili tvrdit, že Jeho Milost není chlapcovým pravým otcem a že Aenys je nějaký bastard jednoho z mnoha pohledných oblíbenců královny Rhaenys; že je synem nějakého pěvce, kejklíře nebo mima. Kromě toho princ pomalu rostl. Aenys začal vzkvétat teprve tehdy, když mu dali mladou dračici jménem Stříbrokmit, jež se toho roku vyklubala na Dračím kameni.

Princi Aenysovi byla tři léta, když v Dorne padla jeho matka, královna Rhaenys, i se svou dračicí Meraxes. Po její smrti nebyl maličký princ k ukonejšení. Přestal jíst, dokonce začal zase jen lézt po zemi, jako když mu byl rok a jako by zapomněl chodit. Otec si z něj zoufal a po dvoře se ihned rozeběhly klevety o tom, že král Aegon si možná najde další ženu, protože Rhaenys zemřela a Visenya je bezdětná a možná i neplodná. Král si v těchto záležitostech nechával své názory pro sebe, takže nikdo netušil, jaké myšlenky vlastně chová, ale mnoho urozených pánů a význačných rytířů se objevilo u dvora se svými panenskými dcerami, kdy byla jedna pohlednější než druhá.

Všechny podobné dohady skončily v roce 11 p. D., kdy královna Visenya nečekaně oznámila, že pod srdcem nosí královo dítě. S důvěrou tvrdila, že syna, a nakonec to tak bylo. Princ přišel s vřeštěním na svět v roce 12 p. D. Žádný novorozenec nikdy nebyl urostlejší než Maegor Targaryen, na tom se shodli mistři i báby; porodní váhu měl oproti staršímu bratrovi téměř dvojnásobnou.

Polobratři k sobě nikdy neměli blízko. Princ Aenys byl zjevným dědicem a král Aegon si jej držel vždy při sobě. Když král putoval po říši od hradu k hradu, putoval s ním i princ. Princ Maegor zůstával s matkou a byl jí po boku v kruhu jejích dvořanů. Královna Visenya a král Aegon v těch letech bývali často odloučeni. Když Aegon nebyl na své královské cestě, vracíval se do Králova Přístaviště a do Aegonovy pevnosti, zatímco Visenya a její syn se zdržovali stále na Dračím kameni. Z toho důvodu začali jak urození, tak prostý lid mluvit o Maegorovi jako o princi z Dračího kamene.

Královna Visenya vložila synovi do ruky meč, když mu byly tři. Lidé říkají, že první, co s čepelí udělal, bylo, že zmasakroval jednu ze zámeckých koček… I když o mnoho pravděpodobnější je, že jde o pomluvu vymyšlenou jeho nepřáteli o řadu let později. Nicméně je nesporné, že princ se dovednosti s mečem začal učit ihned. Jako jeho prvního mistra meče matka vybrala sera Gawena Corbraye, smrtelně nebezpečného rytíře, kterému v Sedmi královstvích nebylo rovno.

Princ Aenys byl tak často v otcově společnosti, že jeho vlastní výuka rytířským uměním vzešla především od rytířů Aegonovy Královské gardy, a někdy i od krále samého. Chlapec byl pilný, na tom se shodli všichni jeho cvičitelé, a odvaha mu nescházela, zato postrádal velikost a sílu svého zploditele, takže jako bojovník se nikdy nepovznesl nad uspokojivý průměr, dokonce ani když mu král vtiskl do rukou Černý žár, což čas od času dělával. Učitelé si navzájem vykládali, že Aenys by si v bitvě ostudu neudělal, ale o jeho zdatnosti by nikdy nikdo nezpíval žádné písně.

Tento princ nebyl bez nadání, to však spočívalo někde jinde. Aenys byl velmi dobrý pěvec, měl silný a příjemný hlas. Byl dvorný a okouzlující, chytrý, ale ne knihomol. Snadno si získával přátele a zdálo se, že dívky po něm prahnou, ty urozené i ty neurozené. Aenys také nesmírně miloval jízdu. Otec mu dával běžecké koně, jezdecké koně i válečné oře, ale on ze všech jízdních zvířat nejvíce miloval svou dračici Stříbrokmit.

Princ Maegor se jízdě také nebránil, ale neprojevoval velkou lásku ke koním, psům ani k žádným jiným zvířatům. Když mu bylo osm, jeden kůň ho ve stáji kopl. Maegor jej probodl a zabil… a také usekl půl obličeje mladému čeledínovi, který přiběhl, když zvíře uslyšel naříkat. Princ z Dračího kamene měl za ta léta mnoho společníků, ale žádné skutečné přátele. Byl hádavý, snadno se urazil, těžko odpouštěl a jeho hněvu se bylo co bát. Nicméně v zacházení se zbraněmi mu nebylo rovno. V osmi byl panošem a na kolbišti shazoval ze sedel chlapce o čtyři i pět let starší, ve dvanácti byl na hradním nádvoří s to přemoct v boji zkušené zbrojnoše. Na třinácté narozeniny v roce 25 p. D. mu jeho matka, královna Visenya, předala svůj vlastní meč z valyrské oceli, Temnou sestru… To bylo půl roku před tím, než se oženil.

Mezi Targaryeny odjakživa panuje tradice ženit se a vdávat mezi sebou. Za ideální se považovalo manželství bratra a sestry. Když to nebylo možné, mohla se dívka provdat za strýce, bratrance nebo synovce; chlapec si mohl vzít sestřenici, tetu či neteř. Zvyk pocházel až ze staré Valyrie, kde byl běžný mezi mnoha starobylými rody, především pak mezi těmi, jejichž členové chovali draky a jezdili na nich. Dračí krev musí zůstat čistá, pravila moudrost. Někteří z čarodějných velmožů si také brali více než jednu ženu, když se jim tak zlíbilo, i když to nebylo zdaleka tak běžné jako krvesmilné manželství. Ve Valyrii, jak píší mudrcové, uctívali lidé před Zkázou tisíc bohů, ale ani jednoho z nich se nebáli, a tak se jen málokdo odvážil pozvednout hlas proti těmto zvyklostem.

To však v Západozemí neplatilo, protože zde se moc Víry nezpochybňovala. Na Severu byli stále uctíváni staří bohové a na Železných ostrovech Utopený bůh, ale ve zbytku říše vládl jediný bůh se sedmi tvářemi a jeho hlasem na této zemi byl nejvyšší septon ze Starého Města. A doktrína Víry, předávaná po celá staletí ještě z dob Andalů, zavrhovala valyrské svatební zvyky, jaké provozovali Targaryenové. Incest byl odsuzován jako odporný hřích, ať už k němu došlo mezi otcem a dcerou, matkou a synem, či bratrem a sestrou, a plody takových spojení byly považovány za cosi ohavného v očích bohů i lidí. Když se ohlédneme zpět, jasně vidíme, že střet mezi Vírou a rodem Targaryenů byl nevyhnutelný. Co víc, mnozí z Nejzbožnějších očekávali, že už za Dobytí nejvyšší septon promluví proti Aegonovi a jeho sestrám, a byli krajně zklamaní, když Otec zbožných místo toho poradil lordu Hightowerovi, ať se neprotiví Draku, ba dokonce mu požehnal a pomazal jej při jeho druhé korunovaci.

Jak se říká, snáze přijmeme za své, co dobře známe. Nejvyšší septon, který korunoval Aegona Dobyvatele, zůstal Pastýřem zbožných až do své smrti v roce 11 p. D. a tou dobou už celá říše přivykla představě krále se dvěma královnami, jež jsou jak manželkami, tak sestrami. Král Aegon si vždy dával záležet, aby Víru ctil, potvrzoval její tradiční práva a výsady, aby její majetky a statky vyjímal ze zdanění, a trval na tom, že všichni septoni, septy a další služebníci Sedmi, obvinění z nějakého poklesku, mohli být souzeni výhradně u vlastních soudních dvorů Víry.

Shoda mezi Vírou a Železným trůnem pokračovala po celou vládu Aegona I. Mezi lety 11 p. D. a 37 p. D. nosilo křišťálovou korunu celkem šest nejvyšších septonů; Jeho Milost byla v dobrých vztazích se všemi a pokaždé během návštěvy ve Starém Městě zavítala do Hvězdného septa. Jenže otázka krvesmilného manželství přetrvávala, jen kvasila pod zdvořilostmi jako jed. Za vlády krále Aegona sice nejvyšší septoni nikdy nevyřkli slova proti královu manželství s vlastními sestrami, ale také je nikdy neprohlásili za zákonné. Ti pokornější zastánci Víry – vesničtí septoni, svaté sestry, žebraví bratři, Nuzní druhové – byli nadále toho názoru, že je hříchem, aby bratr lehal se sestrou anebo aby si muž vzal dvě ženy.

Aegon Dobyvatel nicméně nezplodil žádné dcery, takže se tyto záležitosti nedostaly do středu zájmu hned. Synové Draka neměli žádné sestry, s nimiž by se oženili, a tak se oba museli po nevěstě porozhlédnout někde jinde.

Princ Aenys se oženil první. V roce 22 p. D. pojal za choť lady Alyssu, panenskou dceru pána přílivů, Aethana Velaryona, jenž sloužil králi Aegonovi jako velitel loďstva. Bylo jí patnáct, tedy stejně jako princi, a měla i stejné stříbřité vlasy a nachové oči, protože Velaryonové byli starobylý rod pocházející z nejlepší valyrské krve. I matka krále Aegona pocházela z rodu Velaryonů, takže se manželství bralo jako svazek mezi bratrancem a sestřenicí.

Brzy se ukázalo, že to je svazek šťastný a plodný. Následujícího roku porodila Alyssa dceru. Aenys jí dal na počest své matky jméno Rhaena. Stejně jako její otec byla při narození malá, ale na rozdíl od něj z ní rostlo spokojené a zdravé dítě s živýma nachovýma očima a s vlasy zářícími jako tepané stříbro. Psalo se, že sám král Aegon zaplakal, když mu vnučku poprvé vložili do náruče, a od té doby měl pro ni slabost… Snad zčásti i proto, že mu připomínala jeho ztracenou královnu Rhaenys, na jejíž památku byla pojmenována.

Šťastná zpráva o narození Rhaeny se šířila po říši a všichni se radovali… Snad až na královnu Visenyu. Jak se všichni shodli, princ Aenys byl dědicem Železného trůnu, ale nyní se objevila nelehká otázka, zda princ Maegor zůstává v následnictví druhý, anebo jestli se věc má brát, jako by padl na třetí místo, za právě narozenou princeznu. Královna Visenya navrhla, aby věc urovnali tím, že Rhaenu zasnoubí s Maegorem, který právě dovršil dvanáct let. Aenys a Alyssa se však veřejně vyjádřili proti tomu... A když se zvěsti o tom donesly do Hvězdného septa ve Starém Městě, nejvyšší septon vyslal krkavce a varoval krále, že na takové manželství by Víra nenahlížela příznivě. A navrhl pro Maegora jinou nevěstu: Ceryse Hightowerovou, panenskou dceru pána Starého Města (jež byla shodou okolností také neteří nejvyššího septona). Aegon si uvědomil, jaké výhody by těsnější svazky se Starým Městem a jeho vládnoucím rodem přinesly, usoudil, že by to rozhodnutí bylo moudré, a souhlasil se svazkem.

Tak se stalo, že v roce 25 p. D. se Maegor Targaryen, princ z Dračího kamene, ve staroměstském Hvězdném septu oženil s lady Ceryse Hightowerovou a svatební obřady provedl osobně nejvyšší septon. Maegorovi bylo třináct, nevěsta byla o deset let starší… Ale všichni urození páni, kteří byli sňatku přítomni, se shodli, že princ je manžel jedna radost, a Maegor sám se holedbal tím, že manželství završil hned tu noc snad desetkrát. „Včera v noci jsem dal rodu Targaryenů syna,“ prohlašoval u snídaně.

Syn také rok nato přišel… Jenže ten chlapec, pojmenovaný Aegon po dědovi, se narodil lady Alysse a zplodil jej princ Aenys. A Sedm království opět oslavovalo. Maličký princ byl statný a čilý a měl „válečnický vzhled“, jak prohlašoval jeho děd, samotný Aegon Drak. Zatímco mnoho lidí stále hovořilo o tom, zda by výše v pořadí následnictví měli stát princ Maegor, anebo jeho neteř Rhaena, zdálo se zcela nesporné, že Aegon nastoupí po svém otci Aenysovi, právě jako Aenys nastoupil po Aegonovi.

V následujících letech přišly do rodu Targaryenů jedno po druhém další děti…, z radosti krále Aegona, i když ne vždy i k potěšení královny Visenye. V roce 29 p. D. princ Aegon získal mladšího bratra, když Alyssa dala princi Aenysovi druhého syna, Viseryse. V roce 34 p. D. pak porodila Jaehaeryse, své čtvrté dítě a třetího syna. A v roce 36 p. D. přišla další dcera, Alysanne.

Princezně Rhaeně bylo třináct, když se jí narodila mladší sestra, ale velmistr Gawen poznamenal, že dívka „byla z maličké natolik nadšená, až by si jeden pomyslel, že je její matkou sama“. Nejstarší dcera Aenyse a Alyssy byla nesmělé dítě, snílek, kterému jako by lépe vyhovovala společnost zvířat než ostatních dětí. Jako malá se v přítomnosti cizích lidí často schovávala matce za sukně nebo se držela otce za nohu…, ale velmi ráda krmila na hradě kočky a vždycky měla v posteli jedno dvě štěňata. Matka jí sice neustále opatřovala další a další vhodné společnice, dcery vyšších i nižších lordů, ale Rhaena jako by nikdy k žádné nepocítila přátelský cit a dávala přednost společnosti knihy.

Nicméně ve věku devíti let dali Rhaeně čerstvě vyklubané dráče z arén Dračího kamene a ona a mladá dračice jménem Snojas okamžitě navázaly pevné pouto. A když měla princezna po boku dračici, pozvolna začala odrůstat nesmělosti; ve dvanácti letech poprvé vyletěla na nebe a poté, i když dále to byla tichá dívka, by se ji už nikdo neodvážil označit za zakřiknutou. Nedlouho nato si Rhaena opatřila první skutečnou přítelkyni. Stala se jí její sestřenice, Larissa Velaryonová. Po nějakou dobu byly ty dvě nerozlučné… Jenže pak Larissu nečekaně povolali na Tříšť, kde se měla vdát za druhého syna Soumračníka z Tarthu. Jenže děti jsou velice odolné, a tak si princezna brzy našla novou společnici v osobě místokrálovy dcery, Samanthy Stokeworthové.

Podle legendy princezna Rhaena vložila dračí vejce do kolébky princezně Alysanne, přesně jako to udělala dva roky předtím pro prince Jaehaeryse. Pokud je to pravda, z těchto vajec se vyklubali draci Stříbrokřídlá a Vermithor, jejichž jména se měla tak výrazně zapsat do letopisů následujících dob.

Lásku princezny Rhaeny k sourozencům a radost říše z nových targaryenských princátek a princezniček ale nesdílel, ani princ Maegor, ani jeho matka královna Visenya, protože každý syn posunoval prince Maegora v následnictví níž a níž; a někdo tvrdil, že před ním jsou i bratrovy dcery. A Maegor s Ceryse dál zůstávali bezdětní.

Nicméně na turnajích a na bojištích princ Maegor bratra svými úspěchy nesrovnatelně překonával. Na velikém turnaji v Řekotočí v roce 28 p. D. princ Maegor vyhodil ze sedla tři rytíře Královské gardy za sebou a až poté byl přemožen následným vítězem celého klání. V hromadném klání se mu nevyrovnal nikdo. Nato jej otec pasoval na místě na rytíře proslaveným mečem, samotným Černým žárem. Ve věku šestnácti let se Maegor stal nejmladším rytířem v Sedmi královstvích.

Následovaly další velké činy. V roce 29 p. D. a znovu v roce 30 p. D. Maegor doprovázel Osmunda Stronga a Aethana Velaryona ke Kamenům, kde měli potlačit krále lyských pirátů Sargosa Saana, bojoval v několika krvavých půtkách a prokázal, jak je nebojácný a k smrti děsivý. V roce 31 p. D. sám uštval a skolil nechvalně proslulého loupeživého rytíře v poříčních krajinách, tak řečeného Obra z Trojzubce.

Maegor si však zatím žádného draka neosedlal. Ačkoli se v pozdějších letech Aegonovy vlády mezi plameny Dračího kamene vyklubalo půl tuctu mláďat a ta princi nabídli, Maegor všechny draky odmítl. Bratrova manželka si jej pro to jednoho dne u dvora dobírala a nahlas pronesla, zda se „můj švagr draků nebojí“. Maegor nad tím šprýmem vztekem zrudl a pak chladně odpověděl, že existuje jen jediný drak, který je ho hoden.

Posledních sedm let vlády Aegona Dobyvatele provázel mír. Po zklamání z dornské války se král smířil s tím, že Dorne bude dále nezávislé, na desáté výročí mírových dohod odletěl na Balerionovi na Sluneční kopí a slavil „hostinu přátelství“ s Deriou Martellovou, vládnoucí princeznou Dorne. Princ Aenys jej doprovodil na dračici Stříbrokmit; Maegor zůstal na Dračím kameni. Aegon udělal ze Sedmi království jednu říši za pomoci ohně a krve, ale když v roce 33 p. D. oslavil šedesátý den jména, rozhodl se místo toho pro cihly a maltu. Polovina každého roku byla nadále věnována královským cestám, ale nyní od hradu ke hradu putovali princ Aenys se svou chotí Alyssou a stárnoucí panovník setrvával doma a svůj čas dělil mezi Dračí kámen a Královo Přístaviště.

Rybářská vesnička, v níž Aegon kdysi přistál, se už tou dobou rozrostla v rušné, páchnoucí město se stovkami tisíc duší; větší byly jedině Staré Město a Lannisport. Nicméně v řadě ohledů stále nebylo Královo Přístaviště o mnoho víc než vojenský tábor, který jen nabobtnal do groteskních rozměrů: špinavý, smrdutý, neplánovaný, netrvalý. A Aegonova pevnost, která se tou dobou už rozlezla z vršku do půli svahu Aegonova vrchu, byla ohavnější než ostatní hrady v Sedmi královstvích – obří, neuspořádaná hromada stavebního dříví, zeminy a cihel, která už dávno přerostla staré kolové palisády, jež bývaly jejími jedinými hradbami.

V žádném případě to nebyl patřičný příbytek pro významného krále. A tak se roku 35 p. D. Aegon s celým dvorem přestěhoval zpět na Dračí kámen a vydal rozkazy, aby byla Aegonova pevnost stržena, takže bude možné na jeho místě vztyčit nový hrad. Tentokrát, jak prohlásil, bude pevnost zbudována z kamene. K dohledu nad plány a stavbou nového hradu určil místokrále lorda Alyna Stokewortha (ser Osmund Strong předešlého roku zemřel) a královnu Visenyu. (Po dvoře koloval žert, že král Aegon svěřil Visenye starost o stavbu Rudé bašty proto, aby už nemusel strpět její přítomnost na Dračím kameni.)

Aegon Dobyvatel zemřel na mrtvici na Dračím kameni třicátého sedmého roku po Dobytí. Ve chvíli smrti byli u něj v Síni malovaného stolu jeho vnuci Aegon a Viserys; král jim právě ukazoval podrobnosti svých dobyvačných tažení. Princ Maegor, který tehdy na Dračím kameni také pobýval, pronesl smuteční řeč, když na hradním nádvoří pokládali tělo jeho otce na pohřební hranici. Král měl na sobě bitevní zbroj a ruce v rukavicích mu založili přes jílec meče jménem Černý žár. Již od časů staré Valyrie bylo zvykem rodu Targaryenů spalovat své mrtvé, nesvěřovat jejich ostatky zemi. Hranici zapálily plameny dračice Vhagar. Černý žár byl spálen s králem, ale Aenys jej poté vyzvedl; čepel mu ztmavla, ale jinak nebyl poškozen. Valyrskou ocel totiž obyčejný oheň zničit nemůže.

Draka přežili jeho sestra Visenya, jeho synové Aenys a Maegor a také pět vnoučat. Princi Aenysovi bylo v okamžik otcovy smrti třicet let, princi Maegorovi pětadvacet.

Aenys byl v době, kdy jeho otec skonal, na cestě po říši a právě na Vysokých zahradách, ale Stříbrokmit jej přinesla na pohřeb zpět na Dračí kámen. Poté si nasadil otcovu ocelovou korunu s rubíny a velmistr Gawen jej prohlásil za Aenyse z rodu Targaryenů, prvního toho jména, krále Andalů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše. Urození páni a rytíři a septoni, kteří se sešli na Dračí kámen rozžehnat se se svým panovníkem, poklekli a sklonili hlavy. Když došla řada na prince Maegora, Aenys mu pomohl zpět na nohy, políbil jej na tvář a řekl: „Bratře, přede mnou už nikdy nemusíš poklekat. Budeme vládnout této říši společně.“ Nato král daroval svému bratrovi otcův meč Černý žár a pravil: „Jsi hoden nosit tento meč víc než já. Třímej jej v mých službách a já budu spokojen.“

(Jak ukáží další události, tato výzva se ukázala být nanejvýš nerozumnou. Protože královna Visenya už předtím věnovala svému synovi Temnou sestru, vlastnil nyní princ Maegor oba meče z valyrské oceli, které Targaryenové zdědili po předcích. Nicméně od té chvíle už nosil jedině Černý žár; Temná sestra visela na stěně v jeho komnatách na Dračím kameni.)

Po dokončení pohřebních obřadů vyplul nový král do Králova Přístaviště, kde mezi haldami sutin a bláta našel stát Železný trůn. Stará Aegonova pevnost už byla stržena a vrch byl provrtán doupaty a chodbami, protože tam budovali sklepení a základy Rudé bašty, ale zdi nového hradu ještě nezačaly růst. Nicméně i tak přišly tisíce jásat nad tím, že král Aenys si pro sebe vyžádal otcův trůn.

Poté Jeho Milost vyrazila do Starého Města, aby přijala požehnání od nejvyššího septona.

Aenys sice mohl celou cestu zvládnout na své dračici Stříbrokmit za pár krátkých dnů, ale raději cestoval po zemi v doprovodu tří set jízdních rytířů a jejich družin. Královna Alyssa jela vedle něj a stejně tak i tři jejich starší děti. Princezně Rhaeně bylo čtrnáct a byla to krásná dívka, jež kradla srdce všem rytířům, kteří ji spatřili; princi Aegonovi bylo jedenáct, princi Viserysovi osm. (Soudilo se, že jejich mladší sourozenci, Jaehaerys a Alysanne, jsou na tak namáhavou cestu příliš malí, a tak zůstali na Dračím kameni.) Průvod vyrazil z Králova Přístaviště na jih k Bouřnému konci, poté k západu přes Dornské pomezí do Starého Města a byli po cestě hosty na všech hradech. Bylo ohlášeno, že zpáteční cesta je povede přes Vysoké zahrady, Lannisport a Řekotočí.

Všude na cestě se prostý lid sbíhal po stovkách a tisících a zdravil svého nového krále a královnu, mladé prince a princeznu. Ale zatímco Aegon a Viserys se radovali z jásání davů a z hostin a kratochvílí pořádaných na každém hradě pro zábavu nového vládce a jeho rodiny, princezna Rhaena se vrátila k předešlé nesmělosti. Na Bouřném konci dokonce mistr Oryse Baratheona zašel tak daleko, že napsal: „Princezna jako by tu ani nechtěla být a jako by byla proti všemu, co vidí nebo slyší. Sotva něco pojedla, nechodila na lov ani sokolničit, a když někdo naléhal, aby zazpívala – protože se říkalo, že má překrásný hlas –, hrubě to odmítla a vrátila se do svých komnat.“ Princezna jen s nejvyšší nechutí snášela odloučení od své dračice Snojas a od poslední oblíbenkyně Melony Piperové, rusovlasé dívky z poříčních krajin. Teprve když její matka, královna Alyssa, dala poslat pro lady Melony, aby je provázela na královské cestě, odložila Rhaena konečně mrzutost a začala se účastnit oslav.

Ve Hvězdném septu nejvyšší septon pomazal Aenyse Targaryena stejně jako předtím jeho otce a daroval mu korunu ze žlutého zlata, vykládanou tvářemi Sedmi z jadeitu a perleti.

Ačkoli Aenys přijal požehnání od nejvyššího septona, někteří vyjadřovali pochybnosti, zda je s to sedět na Železném trůnu. Špitali jedni druhým, že Západozemí potřebuje válečníka, ne snílka, a že princ Maegor je ze dvou Drakových synů ten silnější. A mezi těmi, kdo tak šeptem mluvili, nejvíce vynikala Maegorova matka, královna vdova Visenya Targaryen. „Pravda je každému na očích,“ prohlásila prý. „Vidí ji dokonce i Aenys. Proč by jinak dal mému synu Černý žár? Ví, že jedině Maegor má dost síly vládnout.“

Chrabrost mladého krále však měla být ozkoušena dříve, než si kdo dokázal představit. Dobyvačné války zanechaly jizvy po celé říši. Synové nyní dospěli a snili o pomstě za své dávno zemřelé otce. Rytíři se rozpomínali na doby, kdy si každý muž s mečem a koněm a zbrojí mohl prosekat cestu k bohatství a ke slávě. Šlechtici vzpomínali na časy, kdy nepotřebovali královo svolení, aby zdaňovali své poddané nebo pobíjeli nepřátele. „Okovy, které Drak ukul, se stále dají zlomit,“ vykládal jeden nespokojenec druhému. „Můžeme si znovu vydobýt své svobody, ale čas udeřit je právě teď, protože tenhle nový král je slabý.“

První plamínky vzpoury se rozhořely v poříčních krajinách, mezi obřími rozvalinami Harrenova. Aegon věnoval hrad seru Quentonu Qoherysovi, svému starému mistru meče. Lord Qoherys však v roce 9 p. D. zemřel po pádu z koně a titul přešel na jeho vnuka Gargona, obtloustlého pošetilce s nehorázným záluskem na mladé dívky, který byl znám jako Gargon Host. Lord Gargon brzy nechvalně proslul tím, že se objevoval na každé svatbě slavené v jeho lénu, jen aby se mohl těšit své panské výsadě, právu první noci. Těžko si představit ještě nevítanějšího svatebního hosta. Rovněž si neváhal volně posloužit manželkami a dcerami svých vlastních služebníků.

Král Aenys byl stále na královské cestě a právě pobýval jako host na Řekotočí u lorda Tullyho, když otec jedné panny, kterou zneuctil lord Qoherys, otevřel výpadovou branku Harrenova jistému psanci, který si dával říkat Harren Rudý a který tvrdil, že je vnukem Harrena Černého. Psanci vytáhli Jeho Lordstvo z postele a vyvlekli ho do hradního božího háje, kde mu Harren odřízl pohlaví a hodil ho psovi. Bylo zabito několik věrných ozbrojenců; ostatní souhlasili, že se přidají k Harrenovi, jenž se prohlásil pánem z Harrenova a králem poříčních krajin (protože nebyl rodem z železných, vládu nad ostrovy si nenárokoval).

Když se zpráva donesla na Řekotočí, lord Tully naléhal na krále, aby nasedl na Stříbrokmit a napadl Harrenov, jako by to udělal jeho otec. Avšak Jeho Milost, snad u vědomí smrti své matky v Dorne, namísto toho nakázala Tullymu, ať svolá své vazaly, a zdržovala se dále na Řekotočí a čekala, až se sešikují. Teprve když se shromáždilo tisíc mužů, dal se Aenys na pochod… Když však jeho muži dospěli do Harrenova, kromě mrtvol nenašli nikoho. Harren Rudý vydal oddané služebníky lorda Gargona meči a odebral se se svou tlupou do lesů.

A než se Aenys vrátil do Králova Přístaviště, přišly ještě horší zprávy. V Arrynském údolí Jonos, mladší bratr lorda Ronnela Arryna, svrhl a uvěznil svého oddaného sourozence a prohlásil se králem Hory a Údolí. Na Železné ostrovy přišel z moře další kněžský král a oznámil, že je Lodos Dvakrát utopený, syn Utopeného boha, jenž se navrátil po poslední návštěvě u otce. A vysoko v Rudých horách v Dorne se zase objevil uchazeč jménem Supí král a vyzval všechny pravé Dorňany, aby pomstili bezpráví, jež Dorne způsobili Targaryenové. Princezna Deria jej sice odsoudila a zapřísáhla se, že ona a všichni praví Dorňané chtějí jen mír, ale pod jeho zástavy se valily tisíce lidí, kteří se jen rojili z vrchů a přes písky a přicházeli kozími stezkami do Roviny.

„Tento Supí král je zpola šílený a jeho následovníci jsou odraná banda, neukázněná a nemytá,“ napsal králi lord Harmon Dondarrion. „Ucítíme je přicházet z dálky padesáti leguí.“ Nedlouho nato právě ta banda dobyla a obsadila jeho hrad v Černodomí. Supí král osobně uřízl Dondarrionovi nos, poté dal vypálit Černodomí do základů a odtáhl.

Král Aenys věděl, že vzbouřence musí rozdrtit, ale jako by se nedokázal rozhodnout, kde má začít. Velmistr Gawen si zapsal, že král dle všeho není schopen porozumět tomu, proč se to vše děje. Prostý lid jej přece miluje, nebo ne? Jonos Arryn, ten nový Lodos, Supí král… Ublížil jim snad něčím? Pokud mají výhrady, proč s nimi nepřišli k němu? „Byl bych je přece vyslechl,“ říkal. Mluvil o tom, že ke vzbouřencům vyšle posly, aby zjistil, jaké mají pro své skutky důvody. Obával se, že Královo Přístaviště by nemuselo být bezpečné, když je Harren Rudý živ a nedaleko, a tak poslal svou ženu a děti na Dračí kámen. A nakázal svému místokráli, lordu Alynu Stokeworthovi, aby dovedl loďstvo a vojsko do Arrynského údolí, přemohl Jonose Arryna a vrátil titul jeho bratru Ronnelovi. Avšak když se už lodě chystaly vyplout, odvolal rozkaz ze strachu, že by Stokeworthův odjezd zanechal Královo Přístaviště bez obrany. A tak raději vyslal místokrále jen s několika stovkami mužů, ať dostihne Harrena Rudého, a rozhodl se, že svolá velkou radu, kde se projedná, jak nejlépe potlačit ostatní vzpoury.

A zatímco se král vykrucoval, jeho lordi vyrazili do pole. Někteří z vlastní vůle, jiní po dohodě s královnou vdovou. V Arrynském údolí shromáždil lord Allard Royce z Runy dvě dvacítky oddaných vazalů, vyrazil na pochod proti Orlímu hnízdu a snadno porazil přívržence samozvaného krále Hory a Údolí. Když však požadovali, aby byl jejich právoplatný lenní pán propuštěn, lord Jonos Arryn jim svého bratra vyhodil z Měsíčních dveří. Tak smutně skončil Ronnel Arryn, který po třikrát přeletěl na dračím hřbetě přes Obrovo kopí.

Orlí hnízdo bylo nedobytné jakýmkoli tradičním útokem, a tak „král“ Jonos a jeho drsní druzi vzdorně plivali dolů na loajalisty a chystali se na obléhání… Ale jen do chvíle, než se na obloze objevil princ Maegor sedě na Balerionovi. Dobyvatelův syn si konečně vybral draka, a žádného jiného než Černý děs, toho největšího ze všech.

A posádka Orlího hnízda, než aby čelila jeho ohni, se raději zmocnila uchazeče o trůn a odevzdala jej lordu Roycovi tak, že opět otevřela Měsíční dveře a posloužila Jonosi Bratrovrahovi stejně, jako on posloužil svému bratru. Kapitulace uchránila lžikrálovy stoupence před spálením, ale ne před smrtí. Když se princ Maegor zmocnil Orlího hnízda, dal je do posledního popravit. Ba i těm nejurozenějším z nich byla upřena čestná smrt mečem; Maegor rozhodl, že zrádci zaslouží jedině provaz, a tak byli zajatí rytíři pověšeni nazí z hradeb Orlího hnízda, marně kopali a pomalu se dusili. A pánem Arrynského údolí byl ustanoven Hubert Arryn, bratranec mrtvých bratří. Protože tomu již předtím jeho choť pocházející z Royceů z Runy povila šest synů, bralo se arrynské následnictví jako zajištěné.

Na Železných ostrovech pak podobně rázně skoncoval Goren Greyjoy, lord žnec ze Štítu, také s „králem“ Lodosem (druhým toho jména), když vypravil stovku dlouhých lodí na Starý Wyk a Velký Wyk, kde byli stoupenci lžikrále nejpočetnější, a pobil jich tisíce. Nato dal hlavu kněžského krále naložit do solného roztoku a poslat do Králova Přístaviště. Král Aenys byl dárkem natolik potěšen, že nabídl Greyjoyovi jakoukoli odměnu, po níž zatouží. Což se ukázalo být nemoudrým. Lord Goren toužil prokázat, že to on je pravým synem Utopeného boha, požádal krále o svolení vyhnat všechny septony a septy přibyvší na Železné ostrovy po Dobytí a usilující obrátit železné na víru v Sedm. Král Aenys neměl jinou možnost než souhlasit.

Nejrozsáhlejší a nejnebezpečnější vzpourou dále zůstávala ta vedená Supím králem na Dornském pomezí. Princezna Deria sice dál posílala ze Slunečního kopí odsudky, ale mnozí chovali podezření, že hraje dvojí hru, neboť proti rebelům nevytáhla do pole, ba kolovaly zvěsti, že jim posílá muže, peníze a zásoby. Ať to byla, či nebyla pravda, stovky dornských rytířů a několik tisíc zdatných kopiníků se připojily k bandě Supího krále, čímž se řečená banda obrovsky početně rozrostla, na více než třicet tisíc mužů. Jeho vojů začalo být tolik, že se Supí král uchýlil k neuváženému rozhodnutí a rozdělil své síly. Zatímco sám s polovinou dornské branné moci pochodoval na západ k Nočnímu zpěvu a k Rohatci, druhá polovina pod velením lorda Waltera Wyla, syna Milovníka vdov, táhla na východ a hodlala oblehnout Kamennou přilbu, sídlo rodu Swannů.

A oba houfce čekala pohroma. Orys Baratheon, známý jako Orys Jednoruký, ještě naposledy vytáhl z Bouřného konce a rozdrtil Dorňany pod hradbami Kamenné přilby. Když mu předvedli Waltera Wyla, raněného, ale živého, pravil lord Orys: „Tvůj otec mne připravil o ruku. Požaduji tvou jako odplatu.“ A s tím usekl lordu Walterovi ruku, v které držíval meč. Nato mu uťal i druhou ruku, a také obě nohy, a nazval to „lichvářským úrokem“. Prazvláštní je, že lord Baratheon zemřel při pochodu zpět na Bouřný konec, a to na zranění, jež utrpěl v boji, ale jeho syn Davos vždy tvrdil, že skonal spokojený a usmíval se na hnijící ruce a nohy, jež visely v jeho stanu jako copy z cibulí.

Samotnému Supímu králi se nevedlo o nic lépe. Když nedokázal dobýt Noční zpěv, zanechal obléhání a vydal se pochodem k západu, jenže to už měl v patách lady Caronovou, která se přidala k početné jednotce z Pomezí, vedené Harmonem Dondarrionem, zmrzačeným vládcem Černodomí. A zatím se pochodovému tvaru Dorňanů nečekaně postavil do cesty lord Samwell Tarly z Rohatce s několika tisíci rytíři a lučištníky. „Surovec Sam,“ tak tomu lordu říkali, a on tomu dostál v následující krvavé bitvě, v níž skolil desítky Dorňanů svým mocným valyrským mečem zvaným Srdcemor. Supí král měl dvakrát tolik mužů jako všichni tři jeho protivníci dohromady, ale většinou byli necvičení a neukáznění, a když museli zepředu i zezadu čelit rytířům ve zbroji, jejich řady se rozpadly. Dorňané odhazovali kopí a štíty a prchali ke vzdáleným horám, jenže pánové z pomezí jeli na koních za nimi a pobíjeli je, a to vše vešlo ve známost jako „Supí hon“.

Co se týče samotného vzbouřeneckého krále, muže, jenž si dával říkat Supí král, byl zajat živ a Zabiják Sam Tarly jej dal nahého připoutat mezi dva kůly. Pěvci s oblibou tvrdí, že byl rozerván na kusy právě těmi supy, od kterých převzal svůj styl, ale ve skutečnosti zemřel žízní a na úpal a ptáci se k němu snesli teprve dlouho po smrti. (V pozdějších stoletích si titul Supí král zvolilo několik dalších, ale nikdo nedokáže určit, zda byli stejné krve jako ten první). Jeho smrt se všeobecně bere jako konec druhé dornské války, i když i to je poněkud chybné pojmenování, protože do boje nevytáhli vůbec žádní dornští lordi a princezna Deria Supího krále až do jeho konce dál jen pomlouvala a nijak se neúčastnila jeho tažení.

Ukázalo se, že první vzbouřenci budou také posledními, a konečně zahnali do kouta i Harrena Rudého, a to v jedné vesnici západně od Božího oka. Psanecký král nezemřel pokorně. V posledním boji skolil místokrále lorda Alyna Stokewortha a až poté jej srazil Stokeworthův panoš Bernarr Brune. Vděčný král Aenys jej pasoval na rytíře a Davose Baratheona, Samwella Tarlyho, Beznosku Dondarriona, Ellyn Caronovou, Allarda Royce a Gorena Greyjoye odměnil zlatem, úřady a poctami. Největší slávou však zahrnul svého bratra. Když se princ Maegor vrátil do Králova Přístaviště, byl oslavován jako hrdina. Král Aenys jej před jásajícími davy objal a jmenoval jej místokrálem. A když se na konci toho roku v ohnivých doupatech Dračího kamene vyklubala dvě dráčata, vykládalo se to jako znamení.

Avšak přátelství mezi oběma syny Draka dlouho nevydrželo.

Je možné, že střet byl nevyhnutelný, neboť bratři měli velice odlišné povahy. O králi Aenysovi, dobrosrdečném a mírně hovořícím muži, se říkalo, že miluje svou manželku, své děti a svůj lid a přeje si jen, aby mu lásku opláceli. Meč i kopí již pro něj dávno ztratily všechnu přitažlivost, již snad kdysi měly. Namísto toho se Jeho Milost pletla do alchymie, astronomie a astrologie, těšila se z hudby a tance, nosila to nejjemnější hedvábí, aksamit a samet a blažila ji společnost mistrů, septonů a mudrců. Jeho bratr Maegor, vyšší, urostlejší a ukrutně silný, neměl pro nic z toho trpělivost a žil jen pro válku, turnaje a boj. Právem jej považovali za jednoho z nejlepších rytířů v Západozemí, i když se též poukazovalo na jeho divokost v poli a na hrubost vůči poraženým nepřátelům. Král Aenys se vždy snažil zalíbit; když musel čelit obtížím, odpovídal mírnými slovy, zatímco Maegorovou odpovědí byly vždy ocel a oheň. Velmistr Gawen napsal, že Aenys věřil kdekomu a Maegor nikomu. Gawen také poznamenal, že krále je lehké ovlivnit, že se ohýbal tím i oním směrem jako sítina ve větru a dalo se důvodně očekávat, že vždy vyslyší právě toho poradce, který mu něco našeptal jako poslední. Oproti tomu byl princ Maegor pevný jako železná tyč, nepoddajný, neohebný.

Navzdory těmto rozdílům synové Draka po většinu dalších dvou let vládli společně v přátelském duchu. Avšak v roce 39 p. D. dala královna Alyssa králi Aenysovi dalšího dědice, dívku jménem Vaella, jež však naneštěstí nedlouho nato zemřela ještě v kolébce. Snad právě neustálý proud důkazů královniny plodnosti dohnal prince Maegora k tomu, aby udělal, co udělal. Ať už byly důvody jakékoli, celou říší i králem otřáslo, když Maegor náhle oznámil, že lady Ceryse je neplodná a že pojal za choť druhou ženu, Alys Harrowayovou, dceru nového pána Harrenova.

Svatba byla slavena na Dračím kameni pod záštitou královny vdovy Visenye. A protože hradní septon odmítl obřad provést, Maegor a jeho nová manželka byli oddáni podle valyrského zvyku, „sezdáni krví a ohněm“. Ke sňatku došlo beze svolení, vědomí a přítomnosti krále Aenyse. Když se vše proslechlo, oba nevlastní bratři se hrubě nepohodli. A Jeho Milost nebyla jediná, kdo se hněval. Lord Hightower, otec lady Ceryse, si u krále stěžoval a požadoval, aby byla lady Alys odvržena. A ve staroměstském Hvězdném septu zašel nejvyšší septon ještě dál, odsoudil Maegorovo manželství jako hříšné a smilné a princovu novomanželku nazval „tou harrowayskou děvkou“. Hřímal, že žádný poctivý syn a poctivá dcera Sedmi se nikdy někomu podobnému nepokloní.

Princ Maegor ale nepřestával vzdorovat. Poukázal na to, že jeho otec si vzal za ženy obě své sestry; omezení Víry platí na prostý lid, nikoli však na krev Draka. A žádná slova krále Aenyse nemohla zahojit ránu, kterou takto jeho bratr otevřel, a mnozí zbožní lordi po celých Sedmi královstvích manželství odsoudili a začali nepokrytě hovořit o „Maegorově děvce“.

Král Aenys, rozmrzelý a rozzlobený, dal bratru na vybranou: buď zavrhne Alys Harrowayovou a vrátí se k lady Ceryse, anebo bude potrestán pěti lety vyhnanství. Princ Maegor si vybral vyhnanství. V roce 40 p. D. odcestoval do Pentosu a s sebou vzal i lady Alys, svého draka Baleriona a meč Černý žár (tvrdívá se, že Aenys po bratrovi požadoval, aby Černý žár vrátil, na což ale princ Maegor odvětil: „Nechť se mi ho Tvoje Milost po libosti pokusí vzít.“) Lady Ceryse zůstala opuštěná v Králově Přístavišti.

K nahrazení bratra v úřadu místokrále se král Aenys obrátil na septona Murmisona, zbožného kněze, který prý dokázal léčit nemocné přikládáním rukou. (Král jej přiměl, aby večer co večer přikládal ruce na břicho lady Ceryse, a doufal, že by se jeho bratr mohl začít kát ze své pošetilosti, pokud by šlo vrátit jeho řádné choti plodnost, jenže dámu brzy každovečerní obřad znechutil a odjela z Králova Přístaviště za otcem do Starého Města.) Jeho Milost bezpochyby doufala, že tímto rozhodnutím si usmíří Víru. V tom se ale mýlila. Septon Murmison nemohl uzdravit říši o nic víc, než dokázal vrátit Ceryse Hightowerové plodnost. Nejvyšší septon dál hřímal a po celé říši urození páni ve svých síních mluvili o králově slabosti. „Jak může vládnout Sedmi královstvím, když nevládne ani svému bratrovi?“ říkalo se.

Přesto král zůstával k nespokojenosti panující v říši zvláštně lhostejný. Mír se navrátil, obtížně zvládnutelný bratr mu zmizel z očí za úzké moře, na vrcholku Aegonova vrchu se začínaly zvedat stěny nového hradu: královo příští sídlo bylo stavěno z bledě červeného kamene a mělo být rozměrnější a přepychovější než Dračí kámen, krásnější než Harrenov, mělo mít masivní stěny a předhradí a věže schopné odolat jakémukoli nepříteli. Rudá bašta, tak jej pojmenovali lidé z Králova Přístaviště. Král začínal být jeho stavbou posedlý. „Moji potomci by odtamtud měli vládnout tisíc let,“ prohlašovala Jeho Milost. A právě s myšlenkou na tyto potomky se v roce 41 p. D. král Aenys Targaryen dopustil katastrofální chyby, když dal ruku své dcery Rhaeny jejímu bratru Aegonovi, dědici Železného trůnu.

Princezně bylo osmnáct, princi patnáct let. Už od dětství k sobě měli blízko a jako malí si hrávali. Aegon si sice nikdy nevybral draka, ale nejednou vzletěl k obloze se svou sestrou na Snojas. Byl štíhlý a pohledný a rok od roku stále vyšší, a tak mnozí říkali, že roste do podoby svého děda v tom věku. Tři roky služby panoše vylepšily jeho zdatnost s mečem a se sekerou – a všeobecně byl považován z nejlepšího mladého kopiníka v celé říši. Poslední dobou po princi házela očkem nejedna mladá dívka a Aegon nebyl k jejich půvabům lhostejný. „Pokud prince neoženíme,“ napsal do Citadely velmistr Gawen, „pak Jeho Milost brzy bude muset řešit, že má bastardské vnouče.“

Také princezna Rhaena měla mnoho ctitelů, ale na rozdíl od svého bratra je spíše odrazovala. Raději trávila čas se sourozenci, se psy a kočkami a s nejnovější oblíbenkyní, Alayne Royceovou, dcerou lorda z Runy…, což byla tělnatá a poklidná dívka, ale ona si ji tak oblíbila, že ji někdy vzala i k letu na hřbetě Snojas, přesně jako to dovolovala svému bratru Aegonovi. Ale mnohem častěji odlétala Rhaena sama. Po šestnáctinách princezna prohlásila, že teď je dospělá žena a může si „létat, kam chce“.

A také si létala. Snojas vídali daleko, až u Harrenova, Tarthu, Runy, Rackova. Proslýchalo se (ale nikdy neprokázalo), že při jednom z těch letů Rhaena odevzdala panenství nějakému neurozenému milenci. Podle jedné povídačky to byl potulný rytíř, jiní tvrdili, že byl zpěvák, syn kováře, vesnický septon. Ve světle těchto pověstí někteří navrhovali, že Aenys by asi měl dohlédnout na to, aby se jeho dcera co nejdříve vdala. Ať už to byla pravda, anebo ne, v osmnácti letech už rozhodně Rhaena měla na vdávání věk, vždyť jí je už o tři roky víc než jejím rodičům, když se brali.

Vzhledem k tradicím a zvyklostem rodu Targaryenů patrně králi Aenysovi připadalo, že se sňatek mezi jeho nejstaršími dvěma dětmi očividně nabízí. Dobře se vědělo, jaké city k sobě Rhaena a Aegon chovají, a nikdo proti jejich svazku nevznesl žádnou námitku; naopak mnohé svědčí o tom, že oba se na to těšili a očekávali to už od té doby, kdy si spolu hrávali v dětských komnatách na Dračím kameni a v Aegonově pevnosti.

A tak je všechny překvapilo, jaké hromobití přišlo po králově oznámení, i když varovná znamení se nabízela zraku každého, kdo měl dost rozumu, aby je uměl číst. Víra snesla, anebo přinejmenším přehlížela, svazek Dobyvatele se sestrami, ale věřící nebyli ochotni totéž udělat i pro jeho vnuky a vnučky. Z Hvězdného septa přišlo prudké odsouzení a varování, že manželství bratra se sestrou bude bráno jako nemravnost. A děti zrozené z něj budou „ohavností pro oči bohů i lidí“, jak uvedl Otec zbožných v prohlášení, které pak četly tisíce septonů po celých Sedmi královstvích.

Aenys Targaryen byl proslulý svou nerozhodností, nicméně když teď čelil hněvu Víry, zatvrdil se a postavil si hlavu. Královna vdova Visenya mu radila, že má jen dvě možnosti; buď musí od sňatku upustit a najít synovi a dceři nové nápadníky, anebo musí nasednout na draka, letět do Starého Města a spálit Hvězdné septum nejvyššímu septonovi rovnou nad hlavou. Král Aenys neudělal ani jedno. Jen prostě trval na svém.

V den svatby byly ulice před Památečním septem, jež předchozí nejvyšší septon dal zbudovat na vrcholku Rhaenysina pahorku a pojmenoval je na počest padlé královny, lemovány Syny Válečníka v třpytivé stříbřité zbroji, kteří se mračili na svatebčany proudící kolem nich pěšky, na koních či nosítkách. Ti moudřejší z urozených pánů, kteří to patrně očekávali, se nedostavili.

Ti, kdo přišli, aby byli svědky svatby, uviděli něco víc než svatbu. Na hostině po obřadu král Aenys dovršil své chybné rozhodnutí tím, že udělil svému dědici Aegonovi titul prince z Dračího kamene. Při jeho slovech celá síň zmlkla, neboť všichni přítomní věděli, že tento titul dosud patřil princi Maegorovi. Královna Visenya vstala od čestného stolu a odkráčela bez králova svolení ze síně. Ještě toho večera nasedla na Vhagar a vrátila se na Dračí kámen a stojí psáno, že když její drak přeletěl přes měsíc, tvář toho tělesa krvavě zrudla.

Aenys Targaryen však jako by neviděl, nakolik obrátil říši proti sobě. Ve snaze získat si opět přízeň prostého lidu chtěl prince s princeznou vyslat na královskou cestu, protože bezpochyby vzpomínal na jásot, který všude vítal jeho. Princezna Rhaena byla patrně moudřejší než on a požádala o svolení, aby si s sebou mohla vzít svou dračici Snojas, ale Aenys to zakázal. Protože princ Aegon zatím ještě na draku nelétal, obával se král, že lordi i prostí lidé by považovali za nemužné, aby on jezdil na hřebci, zatímco jeho manželka sedí na dračím hřbetě.

Král velice špatně odhadl náladu v říši, zbožnost lidu a moc slov nejvyššího septona. Jakmile Aegon a Rhaena vyrazili, zjistili, že kamkoli přijedou, tam se jim zbožní lidé vysmívají. V Panenském Jezeří se nenašel jediný septon, který by jim požehnal při hostině, kterou na jejich počest uspořádal lord Mooton. Když dojeli na Harrenov, lord Lucas Harroway je odmítl vpustit do hradu, pokud neuznají jeho dceru Alys jako jedinou pravou a zákonnou manželku svého strýce. Když odmítli, mnoho lásky zbožných jim to nezískalo, zato si tím obstarali studenou a vlhkou noc ve stanech pod vysoko se tyčícími hradbami mocného hradu Černého Harrena. V jedné vesnici v poříčních krajinách zašlo pár Nuzných druhů tak daleko, že začali házet po královském páru bláto. Princ Aegon vytáhl meč a chystal se je ztrestat; museli mu v tom zabránit jeho vlastní rytíři, protože princův průvod čelil výrazné početní přesile. To však nezabránilo princezně Rhaeně, aby k nim dojela na koni a neřekla jim: „Jak vidím, před dívkou na koni se nebojíte. Až přijedu příště, budu sedět na drakovi. Pak po mně házejte bláto, snažně prosím.“

Jinde v říši bylo vše ještě horší. Septon Murmison, místokrál, byl z trestu za to, že světil svatební obřad, vyobcován z Víry, načež král napsal nejvyššímu septonovi a požádal Jeho Svatost, ať jeho „dobrotivého Murmisona“ znovu přijme, a vysvětloval mu letité dějiny valyrských sňatků mezi sourozenci. Odpověď nejvyššího septona byla tak urážlivá, že Jeho Milost při čtení zbledla. Nicméně Pastýř zbožných hnal věc ještě dál, označil Aenyse za „krále všech ohavností“ a nazval jej uchvatitelem a tyranem, jenž nemá právo vládnout Sedmi královstvím.

A Věrní mu naslouchali. Ani ne dva týdny nato se septon Murmison nechal v nosítkách nést po městě, když tu se z boční uličky vyhrnula skupina Nuzných druhů a sekyrami jej rozsekali na kusy. Synové Válečníka začali opevňovat Rhaenysin pahorek a proměnili Památeční septum ve svou citadelu. Protože Rudé baště zbývaly k dokončení ještě roky práce, rozhodl král, že jeho sídlo na Visenyině pahorku je příliš zranitelné, a plánoval odchod na Dračí kámen i s královnou Alyssou a mladšími dětmi. Bylo to moudré opatření. Tři dny před tím, než měli odplout, dva Nuzní druhové zlezli zdi sídla a vtrhli do královy ložnice. Aenyse před smrtí zachránil jen včasný zákrok Královské gardy.

A tak Jeho Milost vyměnila Visenyin pahorek za samotnou Visenyu. Na Dračím kameni jej královna vdova přivítala těmito proslulými slovy: „Jsi hlupák a slaboch, synovče. Myslíš si, že ke tvému otci by se kdo kdy byl odvážil takto promluvit? Máš draka. Použij ho. Leť do Starého Města a udělej z Hvězdného septa druhý Harrenov. Anebo mi vydej svolení a já toho pobožného hlupáka uškvařím místo tebe.“ Aenys o tom nechtěl ani slyšet. Místo toho odeslal královnu vdovu do jejích komnat ve Věži mořského draka a zakázal jí odtud vycházet.

Ke konci roku 41 p. D. se už valná část říše plně zmítala v pokročilé vzpouře proti Targaryenům. Ti čtyři falešní králové, kteří povstali po smrti Aegona Dobyvatele, nyní vypadali jako skupinka nadutých šašků, když jste je porovnali s hrozbou způsobenou novým pnutím, neboť vzbouřenci se považovali za vojáky Sedmi, kteří vedou svatou válku proti bezbožné tyranii.

Tucty zbožných urozených pánů po celých Sedmi královstvích vyslyšely bojovou výzvu, stáhly královské praporce a rozhodli se pro Hvězdné septum. Synové Válečníka uchvátili brány Králova Přístaviště a tím získali vládu nad tím, kdo smí do města a z města, a také vyhnali dělníky od nedokončené Rudé bašty. Tisíce Nuzných druhů se vydaly na cesty a tam nutili poutníky k vyjádřením, zda se staví za „bohy ohavnosti“, a také se shlukovali před branami hradů, dokud hradní pán nevyšel ven a neodsoudil targaryenského krále. Princ Aegon a jeho žena museli ukončit královskou cestu a uchýlit se do bezpečí hradu Krákalova. Vyslanec Železné banky v Braavosu, jenž měl ve Starém Městě jednat s lordem Hightowerem, napsal do banky zpět, že nejvyšší septon už je „ve všem kromě jména skutečným králem Západozemí“.

Příchod nového roku zastihl krále Aenyse stále na Dračím kameni, ztrápeného strachem a nerozhodností. Jeho Milosti bylo pouhých třicet pět let, ale říkalo se, že vypadá na šedesát, a velmistr Gawen nám zaznamenal, že král často chodíval na lože se žaludkem na vodě a v křečích. Když se veškerá velmistrova léčba ukázala být neúčinnou, převzala péči o něj královna vdova a Aenysovi jako by se nějakou dobu dařilo lépe… Pak jej ale postihlo náhlé zhroucení, když se mu doneslo, že tisíce Nuzných druhů obklíčily Krákalov, kde jsou nedobrovolnými „hosty“ jeho syn a dcera. Tři dny nato byl král mrtev.

A stejně jako jeho otec byl tehdy Aenys Targaryen, první toho jména, vydán plamenům na nádvoří Dračího kamene. Pohřbu byli přítomni jeho synové Viserys a Jaehaerys, v té době jeden dvanáct a druhý sedm let stár, a jeho dcera Alysanne, které bylo pět. Královna Alyssa mu zazpívala žalozpěv. Královna vdova Visenya nebyla přítomna. Do hodiny po králově smrti nasedla na Vhagar a odletěla k východu, přes úzké moře. Když se vrátila, vrátil se s ní na Balerionovi i princ Maegor.

Maegor zůstal na Dračím kameni jen tak dlouho, aby si přisvojil korunu; ne tu zdobnou zlatou korunu, jíž dával přednost Aenys a na níž byla zobrazení Sedmi, ale ocelovou korunu, kterou dal jejich otec osadit krvavě rudými rubíny. Matka mu ji vložila na hlavu a shromáždění lordi a rytíři poklekli a on se prohlásil za Maegora z rodu Targaryenů, prvního toho jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše. Cokoli namítat se odvážil jedině velmistr Gawen. Podle všech dědických zákonů, zákonů, jež sám Dobyvatel potvrdil po Dobytí, měl Železný trůn připadnout synu krále Aenyse Aegonovi, pravil věkovitý mistr. „Železný trůn připadne tomu, kdo má sílu si jej vzít,“ odpověděl Maegor. Poté prohlásil, že velmistr bude bez prodlení popraven, a osobně uťal Gawenovi starou, prokvetlou hlavu jediným švihem Černým žárem. Královna Alyssa a její děti nebyly svědky korunovace krále Maegora. Už několik hodin po manželově pohřbu odjely z Dračího kamene a přepravily se na hrad jejího urozeného otce v nedaleké Tříšti. Když se o tom doslechl Maegor, jen pokrčil rameny... Nato se odebral s jedním mistrem do Síně malovaného stolu a nadiktoval list všem pánům, vysoce i níže urozeným po celé říši.

Toho dne vzletěla stovka krkavců. A nazítří vzletěl i sám Maegor. V sedle na Balerionovi překonal Černovodý záliv do Králova Přístaviště, doprovázen královnou vdovou Visenyou na Vhagar. Přílet draků způsobil ve městě rozruch a stovky lidí se pokusily prchnout, jenže všichni nalezli brány zavřené a zajištěné. Synové Válečníka drželi městské hradby, rozestavěné základy toho, co se mělo stát Rudou baštou, i Rhaenysin pahorek, kde udělali z Památečního septa svou pevnost. Targaryenové vztyčili své zástavy na Visenyině pahorku a vyzvali všechny oddané muže, aby se seběhli k nim. Tisíce tak učinily. Visenya Targaryen prohlásila, že její syn Maegor přišel a stane se jejich králem. „Pravým králem, krví Aegona Dobyvatele, jenž byl mým bratrem, mým manželem a mou láskou. Pokud někdo zpochybňuje právo mého syna na Železný trůn, ať uplatní svůj nárok vlastním tělem.“

Synové Válečníka přijali výzvu svižně. Sjeli dolů z Rhaenysina pahorku, sedm set rytířů v postříbřené oceli, vedeni svým vrchním vojevůdcem, serem Damonem Morrigenem, zvaným Damon Zbožný. „Neplýtvejme slovy,“ pověděl mu Maegor. „Tuto záležitost rozhodnou meče.“ Ser Damon souhlasil; bohové dají vítězství tomu, jehož věc je čestná, řekl. „Ať mají obě strany sedm bojovníků, jak se to dělávalo ve starém Andalu. Najdeš sedm mužů, kteří se ti postaví po bok?“ Protože Aenys odvedl Královskou gardu na Dračí kámen a Maegor stál sám.

Král se obrátil k davu. „Kdo předstoupí a bude stát králi po boku?“ zavolal. Mnozí se odvrátili ve strachu nebo předstírali, že neslyšeli, neboť zdatnost Synů Válečníka byla všem známa. Konečně se však jeden muž nabídl: nebyl to žádný rytíř, jen prostý žoldák, který si říkal Dick Fazol. „Jsem královým služebníkem od chlapeckých let,“ prohlásil. „A hodlám jako králův služebník zemřít.“

Až poté předstoupil i první rytíř. „Takový fazolek, a všechny nás zahanbí?“ rozkřikl se. „Copak tu nejsou žádní praví rytíři? Žádní oddaní muži?“ Tím, kdo promluvil, byl Bernarr Brune, právě ten někdejší panoš, který skolil Harrena Rudého a byl pasován na rytíře samotným králem Aenysem. Jeho posměšek dohnal ostatní k tomu, aby nabídli své meče. Jména čtyř, které pak Maegor vyvolil, jsou zapsána velkými písmeny v dějinách Západozemí: ser Bramm z Černokýlu, potulný rytíř; ser Rayford z Růženína; ser Guy Lothston, zvaný Guy Hltoun; a ser Lucifer Massey, pán z Kamenného tance.

Dochovala se nám rovněž jména sedmi Synů Válečníka. Byli to: ser Damon Morrigen, zvaný Damon Zbožný, vojevůdce Synů Válečníka; ser Lyle Bracken; ser Harys Horpe, zvaný Smrtihlav Harry; ser Aegon Ambrose; ser Dickon Květ, Beesburyho bastard; ser Willam Poutník; a ser Garibald Sedmihvězdný, rytíř a septon. Stojí psáno, že Damon Zbožný je vedl k modlitbě a prosil Válečníka, ať dodá síly jejich pažím. Poté královna vdova pokynula, aby započali. A boj byl zahájen.

První zemřel Dick Fazol, kterého Lyle Bracken skosil pouhých několik okamžiků po začátku boje. Dále se líčení výrazně rozcházejí. Jeden kronikář tvrdí, že když rozpárali břicho mocně tělnatému seru Guyi Hltounovi, ven se vyvalily zbytky jen zpola strávených čtyřiceti koláčů. Jiní prohlašují, že ser Garibald Sedmihvězdný při boji zpíval pajány. Hned několik nám jich líčí, že lord Massey uťal paži Harysi Horpemu. V jednom záznamu o boji si Smrtihlav Harry přehodil válečnou sekyru do druhé ruky a zaťal ji lordu Masseymu mezi oči. Jiní letopisci však jsou toho náhledu, že ser Harys prostě zemřel. Někteří říkají, že boj trval celé hodiny, jiní zase, že za pouhých několik okamžiků byla většina bojujících na zemi a umírala. Všichni se shodují, že byly vykonány veliké skutky a padly mocné údery, až nakonec stál Maegor Targaryen sám proti Damonovi Zbožnému a Willamu Poutníkovi. Oba Synové Válečníka byli vážně raněni a Jeho Milost třímala v ruce Černý žár, ale i tak byl výsledek na vážkách, jak se shodují pěvci i mistři. Ser Willam padl jako poslední z protivníků k zemi, ale stačil ještě uštědřit králi strašlivou ránu do hlavy, po které mu praskla přilba a ztratil vědomí. Mnozí si mysleli, že je Maegor také mrtev, ale pak mu matka sňala rozbitou přilbu. „Král dýchá,“ prohlásila. „Král žije.“ Vítězství bylo jeho.

Sedm nejmocnějších Synů Válečníka zemřelo, včetně jejich velitele, ale více než sedm set jich zůstávalo, byli ozbrojení a zakutí ve zbroji a shromáždili se kolem koruny pahorku. Královna Visenya poručila, ať jejího syna odnesou k mistrům. Když jej nesli na nosítkách dolů z kopce, muži nazývaní Meče Víry padali na kolena na znamení podřízenosti. Královna vdova jim nařídila, ať se vrátí do svého opevněného septa na vrcholku Rhaenysina pahorku.

Po dvacet a sedm dnů se Maegor Targaryen potácel mezi životem a smrtí, mistři jej léčili lektvary a obklady a septoni se modlili u jeho lože. Také v Památečním septu se Synové Válečníka modlili a dohadovali se, jak postupovat dál. Někteří byli toho názoru, že řád nemá jinou možnost než přijmout Maegora jako krále, neboť jej bohové požehnali vítězstvím; jiní trvali na tom, že je přísaha zavazuje, aby byli poslušni nejvyššího septona a bojovali dál.

Vbrzku dorazila z Dračího kamene Královská garda. Na příkaz královny vdovy převzali rytíři velení nad tisíci targaryenských loajalistů ve městě a obklíčili Rhaenysin pahorek. Na Tříšti pak ovdovělá královna Alyssa prohlásila svého syna Aegona pravým králem, ale málokdo její výzvu vyslyšel. Mladý princ, teprve krátce před dospělostí, setrvával půl říše daleko na Krákalově, uvězněný v hradě obklopeném Nuznými druhy a zbožnými venkovany, z nichž většina ho považovala za ohavnost.

Ve staroměstské Citadele se arcimistři sešli na konkláve k debatě o následnictví a také si vyvolili nového velmistra. Tisíce Nuzných druhů se hrnuly ke Králově Přístavišti. Ti ze západu následovali potulného rytíře sera Horyse Skálu, ti z jihu zase obrovitánského sekerníka, jenž si říkal Wat Drvoštěp. A když se jejich rozedrané hordy, tábořící kolem Krákalova, konečně odporoučely a připojily se na pochodu ke svým druhům, konečně mohli princ Aegon a princezna Rhaena odejít. Zanechali své královské cesty a vydali se na Casterlyovu skálu, kde jim svou ochranu nabídl lord Lyman Lannister. A právě jeho choť, lady Jocasta, jako první ze všech poznala, že princezna Rhaena čeká dítě.

Dvacátého osmého dne po soudu sedmi dorazila s večerním přílivem loď z Pentosu a na ní dvě ženy a šest set žoldáků. Alys z rodu Harrowayů, druhá žena Maegora Targaryena, se vrátila do Západozemí..., nikoli však sama. S ní připlula jiná žena, kráska s bledou kůží a havraními vlasy, známá jen jako Tyanna z Věže. Někteří říkali, že to je Maegorova konkubína. Další ji označovali za milenku lady Alys. Tyanna byla nemanželskou dcerou jednoho pentoského magistra a živila se jako tanečnice v hospodě, pak ale povýšila na kurtizánu. Proslýchalo se, že je také travička a čarodějka. Mnoho zvláštních příběhů se o ní vykládalo... Nicméně jakmile dorazila, královna Visenya poslala pryč synovy mistry a septony a péči o Maegora svěřila Tyanně.

Nazítří ráno se král probudil a vstal se slunkem. A když se Maegor objevil na hradbách Rudé bašty a stál mezi Alys Harrowayovou a Tyannou z Pentosu, davy propukly ve zběsilý jásot a celé město začalo bujně oslavovat. Hýření však vbrzku ustalo, když Maegor nasedl na Baleriona a přistál na Rhaenysině pahorku, kde se sedm set Synů Válečníka právě věnovalo v opevněném septu ranním modlitbám. Budovy vzplály dračím ohněm a venku čekali lučištníci a kopiníci na ty, kdo vyběhli dveřmi ven. Říká se, že křik hořících mužů bylo slyšet po celém městě a příkrov dýmu ležel na Králově Přístavišti celé dny. Tak tedy výkvět Synů Válečníka potkal svůj konec v plamenech. Zbyly sice ještě další jejich kapituly ve Starém Městě, v Lannisportu, Rackově a Kamenném Septu, ale k někdejší síle se řád už nikdy ani nepřiblížil.

Nicméně tím král Maegor svou válku proti Bojovníkům Víry teprve započal. Měla pokračovat po celý zbytek jeho vlády. Když uchvátil Železný trůn, nejdříve ze všeho král poručil Nuzným druhům, kteří se hemžili po celém městě, ať složí zbraně, jinak je jako trest čeká vypovězení a smrt. Když se jeho edikt minul účinkem, nakázala Jeho Milost „všem oddaným lordům“, ať vyrazí do pole a rozpráší nesourodé hordy Víry silou. V odpověď na to vybídl nejvyšší septon ve Starém Městě „poctivé a zbožné děti boží“, aby se chopily zbraní na obranu Víry a ukončily vládu „draků a zrůd a ohavností“.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Obsah

Obálka

Titul

Tiráž

Věnování

Aegon a Dobytí

Drakova vláda

Tři hlavy měl drak

Synové Draka

Z prince králem

Rok tří nevěst

Přemíra vládců

Čas zkoušek

Narození, smrt a zrada za krále Jaehaeryse I.

Jaehaerys a Alysanne

Dlouhé panování

Dědicové Draka

Umírání draků

Umírání draků

Umírání draků

Umírání draků

Umírání draků

Umírání draků

Po Tanci

Pod vládou regentů

Pod vládou regentů

Pod vládou regentů

Lyské jaro a konec regentství

RODOKMEN A RODINNÝ STROM