Ukázka elektronické knihy

Sally Rooneyová

Rozhovory s přáteli

Přeložila Radka Šmahelová

Argo

SALLY ROONEYOVÁ

ROZHOVORY S PŘÁTELI

Z anglického originálu Conversations with Friends,

vydaného nakladatelstvím Faber & Faber v Londýně roku 2017,

přeložila Radka Šmahelová

Odpovědný redaktor Petr Onufer

Jazyková redakce Pavla Horáková

Korektury Marie Hajdová a Soňa Čapková

Ilustrace na obálce Alex Katz

Grafická úprava a sazba Tomáš Cikán

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2019 jako svou 4022. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-2812-3 (váz.)

ISBN 978-80-257-2919-9 (e-kniha)

Copyright © 2017, Sally Rooney

All rights reserved

Czech edition © Argo, 2019

Translation © Radka Šmahelová, 2019

Cover illustration © Alex Katz, DACS/OOAS, Prague

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v internetové knihkupectví www.kosmas.cz

V době krize se musíme
vždycky znovu rozhodnout,
koho máme rádi.

FRANK O’HARA

Část první

1

S Bobbi jsme se s Melissou seznámily ve městě na básnickém čtení, na kterém jsme společně vystupovaly. Melissa nás venku vyfotila, Bobbi, jak kouří, a mě, jak si nervózně pravou rukou objímám levé zápěstí, jako bych se bála, že mi někam uteče. Používala velký profi foťák a měla fotobrašnu se spoustou různých objektivů. Zatímco cvakala spouští, povídala si s námi a kouřila. Mluvila o našem představení a my jsme zase mluvily o její práci, kterou jsme znaly z internetu. Bar zavíral o půlnoci. Začalo pršet a Melissa nás pozvala k sobě domů na skleničku.

Všechny jsme se posadily na zadní sedadlo taxíku a zapnuly si pásy. Bobbi seděla uprostřed, s hlavou obrácenou k Melisse, takže jsem viděla její šíji a drobné ouško ve tvaru lžičky. Melissa řidiči nadiktovala adresu v Monkstownu a zadívala se z okna. Z rádia se ozval hlas a říkal: osmdesátky… popová… klasika. Potom zahrála znělka. Těšila jsem se, že navštívím cizí dům, už jsem si připravovala komplimenty a trénovala výrazy obličeje, abych byla okouzlující.

Dům byl součástí dvojdomku, postaveného z červených cihel, a rostl před ním platan. Ve světle pouliční lampy vypadaly listy oranžově a uměle. Vždycky mě nadchlo, když jsem si mohla něčí dům prohlídnout zevnitř, zejména pokud šlo o poměrně známé osobnosti jako Melissa. Rozhodla jsem se, že si všechno zapamatuju, abych to mohla později popsat kamarádům a aby Bobbi mohla potvrdit, že to tak bylo.

Když nás Melissa vpustila dovnitř, přiběhl k nám malý zrzavý kokršpaněl a rozštěkal se na nás. V hale bylo teplo a svítilo se. Vedle dveří stál stolek, na němž ležela hromádka drobných, hřeben a otevřená rtěnka. Nad schody visela reprodukce Modiglianiho, nahá ležící žena. Tohle je barák se vším všudy, pomyslela jsem si. Klidně by tu mohla žít rodina.

Máme návštěvu, zakřičela Mellissa směrem k chodbě.

Nikdo se neobjevil, a tak jsme se za ní vydaly do kuchyně. Pamatuju si tmavou dřevěnou mísu plnou zralého ovoce a prosklenou zimní zahradu. Boháči, řekla jsem si. Pořád jsem tehdy přemýšlela nad bohatými lidmi. Kokršpaněl šel za námi a čenichal nám kolem nohou, Melissa však o psu nemluvila, tak jsme také mlčely.

Dáte si víno? zeptala se. Bílé, nebo červené?

Nalila nám obrovské baňaté sklenice a usadily jsme se ke konferenčnímu stolku. Ptala se nás, jak jsme začaly veřejně vystupovat. Zrovna jsme dokončily třeťák na vejšce, ale recitovaly jsme společně už na střední. Měly jsme po zkouškách. Byl konec května.

Melissa položila na stolek foťák a občas ho vzala a vyfotila nás; při tom se zasmála sama sobě a uštěpačně prohlásila, že je prostě „workoholik“. Zapálila si cigaretu a odklepávala popel do kýčovitého skleněného popelníku. V domě to cigaretami nesmrdělo, a tak jsem si říkala, jestli tam vůbec normálně kouří.

Mám tu nové kamarádky, prohlásila.

Ve dveřích se objevil její manžel. Zamával na nás a pes začal kňučet, výt a pobíhat dokolečka.

To je Frances, představila mě, a tohle Bobbi. Píšou básně.

Vyndal z lednice pivo, postavil ho na linku a otevřel ho.

Posaď se k nám, vyzvala ho Melissa.

Jo, to bych rád, řekl, ale měl bych se před letem ještě trochu vyspat.

Pes skočil na židli kousek od něj a on se bezmyšlenkovitě natáhl a pohladil ho. Zeptal se Melissy, jestli mu dala nažrat. Řekla, že ne. Zvedl psa do náručí a nechal si olizovat krk a tvář. Řekl, že mu tedy žrádlo dá, a vyšel ze dveří.

Nick zítra natáčí v Cardiffu, vysvětlovala Melissa.

Věděly jsme, že její muž je herec. Jako pár je často fotili na různých večírcích a měly jsme nějaké známé, kteří se s nimi setkali. Nick měl pohledný velký obličej a vypadal, že by s přehledem dokázal jednou rukou zdvihnout Melissu a druhou odrážet vetřelce.

Je hodně vysokej, řekla Bobbi.

Melissa se usmála, jako by „vysoký“ byl eufemismus pro něco ne nutně lichotivého. Povídaly jsme si dál. Krátce jsme probraly vládu a katolickou církev. Melissa se nás zeptala, jestli jsme věřící, a my jsme zavrtěly hlavou, že ne. Řekla, že na ni náboženské události, jako například pohřby či svatby, působí příjemně, až uklidňujícím dojmem. Sejdou se tam lidi, prohlásila, a pro neurotického individualistu je na nich něco hezkého. Chodila jsem do církevní školy, takže si i pamatuju většinu modliteb.

Taky jsme chodily do církevní školy, řekla Bobbi. Což byl docela problém.

Melissa se zazubila. Jakej?

Jsem lesba, odpověděla Bobbi. A Frances je komunistka.

Ani si nepamatuju žádný modlitby, dodala jsem.

Seděly jsme a popíjely dlouho do noci. Pamatuju si, že jsme hovořily o básnířce Patricii Lockwoodové, kterou jsme obdivovaly, a o tom, co Bobbi pohrdavě nazývala „feminismus nerovných platových podmínek“. Padala už na mě únava a začínala jsem být opilá. Nevzpomněla jsem si na nic vtipného a stěží se mi dařilo nasadit výraz, který by vyjadřoval můj smysl pro humor. Myslím, že jsem se hodně smála a pokyvovala hlavou. Melissa říkala, že píše novou knížku esejí. Bobbi četla její předchozí, ale já ne.

Není moc dobrá, tvrdila Melissa. Počkej na tu novou, až vyjde.

Někdy kolem třetí ráno nám ukázala pokoj pro hosty a říkala, jak je ráda, že jsme se seznámily a že u nich zůstaneme přes noc. Když jsme vlezly do postele, zadívala jsem se na strop a připadala si úplně namol. Pokoj se neustále rychle točil, jen co jsem si přivykla na jednu otáčku, už přišla druhá. Zeptala jsem se Bobbi, jestli ten problém má taky, ale odpověděla, že ne.

Je super, viď? řekla Bobbi. Melissa.

Jo, je sympatická, kývla jsem.

Z chodby k nám doléhal její hlas a slyšely jsme, jak přechází z pokoje do pokoje. Zaštěkal pes a ona něco zakřičela, pak zazněl hlas jejího muže. A potom jsme usnuly. Ani jsme ho neslyšely odjíždět.

•

S Bobbi jsme se seznámily na střední. Byla pěkně tvrdohlavá a často zůstávala po škole kvůli chování a „vyrušování při výuce“, jak to nazývali. Když nám bylo šestnáct, nechala si udělat piercing v nose a začala kouřit. Nikdo ji neměl rád. Jednou ji dokonce dočasně vyloučili za to, že na zeď vedle sádrového odlitku Ježíše na kříži napsala „do hajzlu s patriarchátem“. Nikdo se jí za to nezastal, všichni si mysleli, že se předvádí. I já jsem musela uznat, že výuka běžela mnohem plynuleji, když tam ten týden nebyla.

Když nám bylo sedmnáct, musely jsme se zúčastnit charitativní taneční zábavy v aule školy, kde se točila napůl rozbitá disko koule a vrhala světla na strop a zatemněná okna. Bobbi na sobě měla lehounké letní šaty a byla rozcuchaná. Atraktivita z ní jenom sálala, takže se každý musel hodně snažit, aby jí nevěnoval pozornost. Řekla jsem jí, že se mi líbí její šaty. Dala mi napít vodky z lahve od coly a zeptala se, jestli jsou ostatní části školy zamčené. Zkusily jsme dveře u zadního schodiště a zjistily jsme, že jsou otevřené. Nikde se nesvítilo a všichni byli pryč. Prkny v podlaze k nám pronikala hudba, jako vyzvánění nějakého cizího telefonu. Bobbi mi ještě podala vodku a zeptala se mě, jestli se mi líbí holky. Ničeho jsem se s ní nebála. Jasně, odpověděla jsem.

Tím, že jsem začala chodit s Bobbi, jsem nikoho nezradila. S nikým jsem se moc nekamarádila a během oběda jsem si o samotě četla učebnice ve školní knihovně. Ostatní holky jsem měla ráda, dávala jsem jim opisovat domácí úkoly, ale byla jsem sama a měla jsem pocit, že si skutečné přátelství nezasloužím. Sestavila jsem si seznam věcí, které na sobě musím zlepšit. Když jsme s Bobbi začaly chodit, všechno se změnilo. Nikdo už se mě na domácí úkol ani nezeptal. O přestávce na oběd jsme spolu chodily za ruce po parkovišti a lidi se od nás pohoršeně odvraceli. Byla to zábava, první opravdová legrace, kterou jsem zažila.

Po škole jsme ležely u ní v pokoji, poslouchaly hudbu a povídaly si o tom, proč se máme rády. Bývaly to dlouhé a strašně silné rozhovory, připadaly mi tak důležité, že jsem si je tajně večer po paměti zapisovala. Když o mně Bobbi mluvila, cítila jsem se, jako bych se poprvé viděla v zrcadle. A také jsem se teď do zrcadel dívala častěji. Začala jsem se zajímat o svou tvář a tělo, což mi dřív bylo ukradené. Mám dlouhé nohy? Nebo krátké? ptala jsem se Bobbi.

Při závěrečném ceremoniálu jsme s Bobbi měly vystoupení. Někteří rodiče plakali, ale naše spolužačky jen zíraly z okna nebo si něco špitaly. O pár měsíců později, po více než roce chození, jsme se s Bobbi rozešly.

•

Melissa o nás chtěla napsat článek. Poslala nám e-mail, zda máme zájem, a přiložila několik fotek, které nacvakala před barem. Seděla jsem sama u počítače, stáhla jsem si jeden ze souborů a otevřela obrázek na celou obrazovku. Rošťácky se na něm usmívala Bobbi, v pravé ruce držela cigaretu a levou si přitahovala kožešinový límec. Působila jsem vedle ní znuděně a zajímavě. Představovala jsem si, jak bude v článku vypadat moje jméno, v patkovém písmu se silnějšími nožičkami. Rozhodla jsem se, že se příště budu snažit Melissu ohromit víc.

Okamžitě poté, co mi přišel e-mail, volala Bobbi.

Viděla jsi ty fotky? ptala se. Asi jsem se do ní zamilovala.

Držela jsem v jedné ruce telefon a druhou jsem se snažila přiblížit Bobbiin obličej. Fotografie měla vysoké rozlišení, ale i tak jsem zoomovala, dokud nebyla rozostřená na pixely.

Možná jsi jen zamilovaná do svýho obličeje, řekla jsem.

Že mám krásnej obličej, neznamená, že jsem narcis.

Nechala jsem to bez odpovědi, zabývala jsem se ještě stále zoomováním. Věděla jsem, že Melissa píše pro několik literárních portálů a její články a fotky na webu dost kolujou. Napsala slavný článek o Oscarech, který všichni každoročně sdíleli. Někdy psala i lokální příspěvky, například o malířích, kteří prodávají svá díla v dublinských ulicích, nebo pouličních hudebnících v Londýně. Texty byly vždycky doprovázeny nádhernými a působivými fotografiemi, dotvářejícími osobnost dotyčných umělců. Zobrazila jsem si znovu celou fotku a pokusila se podívat na svůj obličej, jako bych se na sebe koukala poprvé na internetu cizíma očima. Byl kulatý a bílý, obočí jako dvě převrácené závorky, oči odvrácené od objektivu, skoro zavřené. I já jsem viděla, že mám osobnost.

Odepsaly jsme, že nás to těší, a ona nás pozvala na večeři, abychom to probraly a aby pořídila další fotky. Požádala mě o nějaké naše básně, a tak jsem jí poslala tři čtyři nejlepší kousky. S Bobbi jsme rozebíraly, co si na večeři obě vezmeme na sebe, ale nakonec jsme řešily jenom ji. Ležela jsem u sebe v pokoji a pozorovala ji, jak se prohlíží před zrcadlem a kriticky si shrnuje a odhrnuje vlasy.

Jak jsi říkala, že ses do Melissy zamilovala, začala jsem.

Spíš jsem se do ní platonicky zabouchla.

A víš, že je vdaná.

Myslíš, že se jí líbím? zeptala se Bobbi.

Držela před zrcadlem jednu z mých bílých košil z česané bavlny.

Jak to myslíš, jestli se jí líbíš? Bavíme se vážně, nebo jen tak?

Nedělám si srandu, fakt si myslím, že se jí líbím.

Jako že byste měly mimomanželskej poměr?

Bobbi se zasmála. S jinými lidmi jsem obyčejně věděla, jestli je mám brát vážně, nebo jestli jenom vtipkujou, ale s Bobbi to nešlo. Nikdy nemluvila úplně vážně a nikdy nic nemyslela jen tak z legrace. Výsledkem bylo, že jsem se naučila zenově přijímat všechny ty divné řeči, které vedla. Dívala jsem se, jak si svléká blůzu a bere si bílou košili. Vyhrnula si pečlivě rukávy.

Dobrý? zeptala se. Nebo strašný?

Dobrý. Vypadá to super.

2

Ten den, kdy jsme jely k Melisse, od rána pršelo. Seděla jsem v posteli a psala básně; mačkala jsem u toho enter, kdykoli mě napadlo. Pak jsem rozevřela žaluzie, přečetla si na internetu zprávy a vysprchovala se. Z mého bytu vedly dveře na dvůr, na kterém bujela zeleň a v opačném rohu rostla okrasná třešeň. Teď už byl skoro červen, ale v dubnu její hebké květy zářily jako konfety. Sousedé měli miminko a to v noci občas brečelo. Bydlela jsem tu ráda.

S Bobbi jsme si ten večer daly sraz ve městě a nasedly na autobus do Monkstownu. Když jsme hledaly cestu zpátky do domu, připadala jsem si, jako bychom hrály hru na rozbalování dárku. Řekla jsem to Bobbi a ta se zeptala: A je tohle už cena, nebo jen další vrstva papíru?

Vrátíme se k tomu po večeři, odpověděla jsem.

Zazvonily jsme a otevřela nám Melissa s foťákem pověšeným přes rameno. Poděkovala nám, že jsme přišly. Výmluvně se usmívala, možná se tak tvářila na všechny objekty focení, jako by říkala: Nejsi pro mě jen tak ledajaký člověk, jsi můj nejoblíbenější. Věděla jsem, že se později závistivě pokusím tenhle úsměv nacvičit před zrcadlem. Zatímco jsme si věšely kabáty, vyrazil na nás ze dveří do kuchyně kokršpaněl.

V kuchyni její muž krájel zeleninu. Pes nadšeně vyskočil na židli a deset dvacet sekund štěkal, než ho Nick okřikl.

Dáte si obě víno? zeptala se Melissa.

Jasně, kývly jsme a Nick nám nalil. Od našeho setkání jsem si ho vyhledala na internetu, hlavně proto, že osobně jsem se se žádnými dalšími herci nesetkala. Vystupoval především v divadle, ale hrál i v několika seriálech a filmech. Před pár lety byl dokonce nominován na nějakou známou cenu, ale nedostal ji. Narazila jsem na celou sbírku fotografií, na kterých byl svlečený do půl těla, na většině vypadal mladší, vylézal zrovna z bazénu nebo se sprchoval v seriálu, který už dávno skončil. Na jednu fotku jsem Bobbi poslala link s komentářem: trofejní manžel.

Fotek Melissy na internetu moc nebylo, i když její články byly dost populární. Nevím, jak dlouho byla vdaná za Nicka. Ani jeden z nich nebyl tak slavný, aby se to na internetu objevilo.

Holky, takže vy píšete všechno společně? zeptala se Melissa.

Proboha, to ne, zavrtěla hlavou Bobbi. Všechno píše Frances. Ani jí nepomáhám.

To není pravda, řekla jsem. Pomáháš mi. To ona jen tak říká.

Melissa naklonila hlavu a zasmála se.

Dobře, tak která z vás lže? zeptala se.

Lhala jsem já. Bobbi mi se psaním nepomáhala, jedině snad tím, že mi obohacuje život. Pokud vím, tak nikdy nic tvůrčího nenapsala. Ráda deklamovala dramatické monology a zpívala protiválečné balady. Na scéně byla skvělá a občas jsem na ni nervózně pohlédla, abych si připomněla, co mám dělat.

K večeři jsme měli špagety s hustou omáčkou z bílého vína a česnekovou bagetu. Zatímco se nás Melissa vyptávala, Nick většinou mlčel. Dost jsme se nasmáli, ale asi stejným způsobem, jako když někoho donutíte jíst něco, co úplně nechce. Nevím, jestli se mi ta násilná rozjařenost zamlouvala, ale Bobbi si ji evidentně užívala. Smála se ještě víc, než musela.

I když jsem nedokázala přesně říct proč, cítila jsem, že když Melissa zjistila, že básně píšu sama, už se o jejich vznik tolik nezajímala. Ten rozdíl byl tak malinký, že ho Bobbi určitě později odmítne připustit, což mě štvalo, jako by se to už stalo. Připadala jsem si od celé situace odtržená, jako by mě ta energie, která se nakonec vynořila, nezajímala, nebo mě ani nezahrnovala. Asi jsem se mohla pokusit víc zapojit, ale příčila se mi představa, že se budu muset snažit upoutat pozornost.

Po večeři Nick sklidil nádobí a Melissa začala fotit. Bobbi se posadila na parapet, dívala se do hořící svíčky, smála se a culila se. Bez pohnutí jsem seděla u jídelního stolu a dopíjela třetí skleničku vína.

Ta na okně je skvělá, řekla Melissa. Můžeme udělat ještě podobnou, ale v zimní zahradě?

Do zimní zahrady vedly z kuchyně dvoukřídlé dveře. Bobbi šla v závěsu za Melissou a ta za oběma dveře zabouchla. Viděla jsem Bobbi, jak sedí na parapetu, směje se, ale neslyšela jsem ji. Nick napouštěl dřez horkou vodou. Pochválila jsem mu večeři, on jen zvedl hlavu a řekl: Aha, dík.

Skrz sklo jsem pozorovala Bobbi, jak si otírá zpod oka make-up. Měla štíhlá zápěstí a dlouhé, elegantní ruce. Někdy, když jsem dělala něco úplně banálního, jako třeba když jsem šla domů z práce nebo věšela prádlo, představovala jsem si, že vypadám jako Bobbi. Měla lepší postavu a nádherný obličej, který si nešlo nezapamatovat. Ta představa byla tak skutečná, že když jsem náhodou v zrcadle zachytila svůj odraz a spatřila svůj vzhled, pocítila jsem zvláštní šok z odosobnění. Když Bobbi seděla přímo přede mnou, bylo to těžší, ale i tak jsem to zkusila. Měla jsem chuť říct něco provokativního a hloupého.

Myslím, že jsem tu pátý kolo od vozu, prohlásila jsem.

Nick se podíval do zimní zahrady, kde si Bobbi upravovala vlasy.

Myslíš to tak, že se Melissa věnuje jen svý oblíbenkyni? zeptal se. Jestli chceš, promluvím s ní.

To je dobrý. Bobbi si oblíbí každej.

Fakt? Musím říct, že tebe mám radši.

Podívali jsme se na sebe. Uvědomila jsem si, že hraje mou hru, a usmála jsem se.

Jo, hned jsem cítila přirozené spojení, řekla jsem.

Přitahujou mě poetický typy.

Aha. Mám bohatej vnitřní život, to mi věř.

Jen co jsem to dořekla, zasmál se. Věděla jsem, že to byla trochu nemístná poznámka, ale necítila jsem se kvůli tomu nijak špatně. Za dveřmi v zahradě si Melissa zapálila cigaretu a položila foťák na skleněný stolek. Bobbi něčemu dychtivě přikyvovala.

Čekal jsem, že to bude dnes peklo, ale vlastně to je docela fajn, pronesl.

Posadil se ke mně ke stolu. Jeho náhlá upřímnost se mi zamlouvala. Uvědomila jsem si, že jsem si na internetu prohlížela jeho napůl nahé fotky, aniž by to věděl. V ten moment mě to pobavilo a už už jsem mu to chtěla říct.

Já taky nejsem zrovna večírkovej typ, prohlásila jsem.

Myslím, že ti to docela šlo.

Tobě to šlo. Byl jsi skvělej.

Usmál se na mě. Snažila jsem se zapamatovat si všechno, co mi říká, abych to později mohla zopakovat Bobbi, ale v hlavě mi to rozhodně neznělo tak vtipně.

Dveře se otevřely a do kuchyně vešla Melissa s foťákem v rukou. Vyfotila nás, jak sedíme u stolu, Nick drží v jedné ruce víno a já nepřítomně civím do objektivu. Potom se posadila naproti a zadívala se do displeje. Přišla i Bobbi a bez ptaní si dolila. Měla na tváři blažený výraz a byla opilá. Nick ji pozoroval, ale nic neřekl.

Navrhla jsem, abychom vyrazily na poslední autobus, a Melissa slíbila, že nám fotky pošle. Bobbiin úsměv trochu ztuhl, ale bylo pozdě, abychom řekly, že se ještě zdržíme, protože už nám podávali kabáty. Cítila jsem se povzneseně a teď, když Bobbi zmlkla, jsem se v duchu smála pro nic za nic.

Na autobus to bylo deset minut chůze. Bobbi byla zpočátku zaražená, takže jsem si myslela, že je naštvaná nebo otrávená.

Bavila ses dobře? zeptala jsem se jí.

Dělám si starosti o Melissu.

Cože?

Myslím, že není šťastná, řekla Bobbi.

V jakém smyslu není šťastná? Ona o tom s tebou mluvila?

Myslím prostě, že s Nickem spolu nejsou moc šťastní.

Fakt? řekla jsem.

Je to smutný.

Nezdůrazňovala jsem, že se s Melissou potkala jen dvakrát, i když jsem možná měla. Nick s Melissou ze sebe evidentně nejsou celí pryč. Koneckonců mi jen tak z ničeho nic řekl, že čekal, že ta večeře, co zorganizovala, bude peklo.

Podle mě byl vtipnej, podotkla jsem.

Sotva otevřel pusu.

Jo, právě to, jak mlčel, bylo komický.

Bobbi se nezasmála. Nechala jsem to být. V autobusu jsme toho moc nenamluvily, pochopila jsem, že řeči o nenuceném kontaktu, které jsem navázala s Melissiným trofejním manželem, ji nezajímají, a já zas nedokázala vymyslet jiné téma k hovoru.

Když jsem dorazila domů, připadala jsem si opilejší než u Melissy. Bobbi odešla a zůstala jsem sama. Rozsvítila jsem všechna světla a šla spát. Někdy jsem to tak dělávala.

•

To léto se Bobbiini rodiče dost dramatickým způsobem rozváděli. Bobbiina matka Eleanor byla odjakživa emočně křehká a dlouhá období trpěla blíže neurčenými chorobami, takže po rozchodu se oblíbeným rodičem stal otec Jerry. Bobbi jim odjakživa říkala křestními jmény. Původně to mělo být součástí revolty, avšak teď to působilo spíš kolegiálně, jako by jejich rodina byla firma, kterou společně vedli. Bobbiině sestře Lydii bylo čtrnáct a rozhodně rozvod nezvládala s takovým klidem jako Bobbi.

Moji rodiče se rozešli, když mi bylo dvanáct, a můj táta se přestěhoval zpátky do Balliny, kde se kdysi seznámili. S matkou jsme zůstaly v Dublinu, dokud jsem nedokončila školu, a pak se taky vrátila do Balliny. Když jsem začala studovat na vejšce, nastěhovala jsem se do bytu v Liberties, v centru Dublinu, který patřil tátovu bratrovi. Během semestru pronajímal druhý pokoj ještě jedné studentce, takže jsem večer nesměla dělat rámus a musela slušně pozdravit, když jsme se potkaly v kuchyni. V létě však spolubydlící jezdila domů, takže jsem měla byt pro sebe a mohla jsem si vařit kafe, kdy se mi zachtělo, a všude jsem nechávala válet rozevřené knihy.

Tehdy jsem byla na stáži v jedné literární agentuře. Pracoval tam se mnou ještě další stážista, Philip, kterého jsem znala z vejšky. Měli jsme za úkol číst stohy rukopisů a sepsat jednostránkové posouzení jejich literární hodnoty. Ta se skoro vždycky rovnala nule. Někdy mi Philip cynicky nahlas předčítal nejhorší věty a já se smála, ale jenom, když kolem nebyli ostatní kolegové. Pracovali jsme tři dny v týdnu a vypláceli nám „stipendium“, což znamenalo, že jsme v podstatě nedostávali ani floka. Potřebovala jsem peníze jenom na jídlo a Philip bydlel u rodičů, takže nám to nijak zvlášť nevadilo.

Takhle se udržujou výsady, řekl mi jednou v práci Philip. Bohatí zmetci jako my pracujou na neplacených stážích a na konci jim nabídnou práci.

Mluv za sebe, prohlásila jsem. Já se nikdy zaměstnat nenechám.

3

S Bobbi jsme to léto často vystupovaly na různých čteních a otevřených akcích. Když jsme stály venku a kouřily a jiní účastníci mužského pohlaví se s námi snažili hovořit, Bobbi jenom rázně vyfoukla kouř a mlčela, takže jsem za nás musela jednat já. To obnášelo spoustu úsměvů a nutnost zapamatovat si mnoho detailů o jejich dílech. Tuhle roli jsem hrála ráda, byla jsem usmívající se dívka, která si všechno pamatuje. Bobbi mi řekla, že jí přijde, že ani nemám „skutečnou osobnost“. Ale tvrdila, že to myslí jako kompliment. Většinou jsem s jejími soudy souhlasila. Pokaždé jsem si připadala, že můžu udělat či říct, co se mi zlíbí, a teprve potom jsem si uvědomila: Aha, tak taková tedy jsem.

Melissa nám o pár dní později poslala fotky z večeře. Myslela jsem si, že na nich bude hlavně Bobbi a já se objevím na jedné dvou fotkách, rozmazaná za hořící svíčkou, v ruce vidličku se špagetami. Ve skutečnosti byl výběr rovnocenný a na všech fotkách jsem byla perfektně nasvícená a v krásném záběru. Melissa zaslala i fotky s Nickem, což jsem nečekala. Úplně na nich zářil, ještě víc než ve skutečnosti. To asi proto se stal úspěšným hercem. Bylo těžké podívat se na výběr a nemít pocit, že středem zájmu v místnosti byl on, i když mi to tak tehdy nepřišlo.

Melissa se na žádné fotce neobjevila. Tím pádem záběry zachycovaly pouze jednu stranu večera, ve skutečnosti se naše rozhovory točily kolem ní, to ona v nás vyvolávala projevy nejistoty či obdivu, to jejím vtipům jsme se pokaždé smáli. Bez její přítomnosti jako by večírek získal jiný charakter, jako by se odvíjel tak trochu jinak. Vztahy mezi postavami na fotografiích najednou byly nejasné.

Nejvíc se mi líbila fotka, na které se dívám přímo do objektivu a mám zasněný výraz a Nick mě sleduje, jako by čekal, až něco řeknu. Měl lehce pootevřenou pusu a zdálo se, že nevěděl, že ho Melissa fotí. Byla to skvělá fotka, ale tehdy večer jsem se jen dívala na Melissu, jak vychází ze dveří, a Nick si jí jednoduše nevšiml. Fotka však zachycovala něco intimního, co se ve skutečnosti nikdy nestalo, něco nejasného a znepokojivého. Uložila jsem si ji na disk, abych se na ni podívala ještě později.

Bobbi se mi ozvala asi hodinu poté, co fotky přišly.

Bobbi: jak na nich vypadáme?

Bobbi: říkala jsem si, jestli si je můžeme dát na profilovky na facebook

Já: to ne

Bobbi: tvrdí, že to vyjde až v září

Já: kdo to tvrdí

Bobbi: melissa

Bobbi: chceš dneska večer něco podniknout?

Bobbi: že bysme mrkly na film nebo něco

Bobbi chtěla, abych věděla, že je v kontaktu s Melissou, i když nekomunikuje se mnou. Udělalo to na mě dojem, což také chtěla, ale neměla jsem z toho dobrý pocit. Věděla jsem, že Melissa má Bobbi radši, a netušila jsem, jak se zapojit do jejich nového přátelství, aniž bych poníženě žádala jejich pozornost. Přála jsem si, aby se Melissa o mě zajímala, obě jsme psaly, ale místo toho mě neměla ráda a já si nebyla jistá, jestli mám ráda ji. Neměla jsem možnost nebrat ji vážně, přece jen vydala knihu, což dokazovalo, že hodně jiných lidí ji vážně bere, i kdybych já ji nebrala. V jednadvaceti jsem ještě ničeho nedosáhla ani jsem neměla žádný majetek, abych mohla být považována za seriózní osobu.

Řekla jsem Nickovi, že všichni dávají přednost Bobbi přede mnou, ale nebyla to úplně pravda. Bobbi dokázala být neomalená a nebrala si žádné servítky, takže se s ní lidé často cítili nepříjemně, zatímco já jsem byla zdvořilá a vstřícná. Například si mě vždycky oblíbily matky. A protože Bobbi většinou ve vztahu k mužům dávala najevo pobavení či opovržení, tak mě nakonec měli radši i oni. Bobbi si samozřejmě kvůli tomu ze mě utahovala. Jednou mi poslala fotku Angely Lansburyové s předmětem: tvoje cílová skupina.

Bobbi přišla ten večer na návštěvu a Melissu ani nezmínila. Věděla jsem, že to má promyšlené a že čeká, až se zeptám, ale nezeptala jsem se. Vypadá to víc pasivně-agresivně, než to ve skutečnosti bylo. Užily jsme si hezký večer. Povídaly jsme si do noci a Bobbi pak spala u mě v pokoji na matraci.

V noci jsem se probudila pod dekou, úplně zpocená. Zprvu mi to přišlo jako sen nebo možná film. Mátla mě perspektiva pokoje, zdálo se mi, že jsem dál od okna a dveří, než jsem měla být. Zkoušela jsem se posadit a pak jsem ucítila neznámou bolest v podbřišku, tak trýznivou, až jsem zalapala po dechu.

Bobbi? řekla jsem.

Převrátila se. Snažila jsem se dosáhnout z postele na její rameno a zatřást jí, ale jenom mě to vyčerpalo. Zároveň mě vzrušovala vážnost bolesti, jako by mi mohla dosud netušeným způsobem změnit život.

Bobbi, volala jsem. Bobbi, probuď se.

Neprobudila se. Položila jsem nohy z postele na zem a pokusila se vstát. Bolest byla snesitelnější, když jsem se předklonila a pevně si stiskla břicho. Obešla jsem její matraci a vešla do koupelny. Na plast zakrývající větrací otvor ve zdi dopadal hustý déšť. Seděla jsem na kraji vany. Krvácela jsem. Byla to jen menstruační bolest. Schovala jsem si tvář do dlaní. Prsty se mi třásly. Potom jsem se svezla na zem a položila obličej na studený okraj vany.

Za chvíli Bobbi zaklepala na dveře.

Co se děje? zeptala se. Je ti něco?

Jen jsem to dostala.

Aha. A máš nějaký prášky proti bolesti?

Ne, řekla jsem.

Něco ti donesu.

Kroky se vzdálily. Znovu jsem čelem udeřila o kraj vany, abych se přestala soustředit na bolest v podbřišku. Byla ostrá, jako by se mi všechny vnitřnosti stáhly do jediného uzlu. Kroky se znovu přiblížily a dveře se o několik centimetrů pootevřely. Strčila mi do koupelny balení ibuprofenu. Doplazila jsem se k němu a vzala si ho, potom Bobbi odešla.

Konečně se venku rozednělo. Bobbi se probudila a pomohla mi na gauč v obýváku. Uvařila mi mátový čaj. Seděla jsem shrbená a tiskla si horký hrnek na tričko, těsně nad stydkou kostí, dokud mě nezačal pálit.

Trpíš, prohlásila.

Každej trpí.

Aha, řekla Bobbi. Jak duchaplný.

•

Když jsem Philipovi říkala, že o práci nestojím, nedělala jsem si legraci. Nechtěla jsem ji, žádnou. Neměla jsem žádný plán, jak si zajistit udržitelný přísun peněz – nikdy jsem nechtěla něco dělat pro peníze. V minulosti jsem měla několik brigád, za minimální mzdu – rozesílala jsem e-maily, obvolávala zákazníky a podobně – a očekávala jsem, že až dostuduju, budu jich mít víc. I když jsem věděla, že se jednou budu muset nechat zaměstnat na plný úvazek, určitě jsem nesnila o zářné budoucnosti, kde dostanu zaplaceno za obchodní výsledky. Někdy jsem si připadala, že se pořádně nedokážu zajímat o vlastní život, a deprimovalo mě to. Na druhou stranu jsem cítila, že můj nezájem o bohatství je ideologicky zdravý. Ověřila jsem si na Wikipedii, že pokud by se hrubý světový produkt rozdělil rovným dílem mezi všechny, činil by průměrný roční příjem 16100 dolarů. Neviděla jsem žádný důvod, politický ani ekonomický, abych vydělávala víc.

Naše šéfka v literární agentuře se jmenovala Sunny. Měli jsme ji s Philipem oba rádi, ale ona dávala přednost mně. Philip to bral sportovně, on sám tvrdil, že mě má taky radši. Myslím, že hluboko uvnitř Sunny věděla, že o práci literární agentky nestojím, a to mě v jejích očích odlišovalo. Philip se mohl pro práci v agentuře přetrhnout, a i když ho za životní plány neodsuzuju, mé zájmy mi přišly náročnější.

Sunny se zajímala o mou budoucnost. Byla otevřená a mívala povzbudivé, upřímné poznámky, což jsme na ní s Philipem obdivovali nejvíc.

A co žurnalistika? zeptala se mě.

Vracela jsem jí balík zpracovaných rukopisů.

Zajímáš se o svět, řekla. Máš rozsáhlé všeobecné znalosti. Baví tě politika.

Vážně?

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

A jsi chytrá, dodala. Něco jednou budeš muset dělat.

Možná se vdám pro peníze.

Mávla rukou.

Běž pracovat, rozloučila se se mnou.

•

V pátek jsme vystupovaly na čtení v centru města. Báseň, kterou jsem napsala, jsem zvládla recitovat tak šest měsíců a pak už jsem se na ni nemohla ani podívat, natož ji číst nahlas před publikem. Nevím, proč se tak dělo, ale byla jsem ráda, že básně jenom čtu a nejsou nikde vydané. Étericky odplouvaly s potleskem. Skuteční spisovatelé, nebo i malíři, se musejí dívat na svá ošklivá díla navěky. Štvalo mě, že všechno, co stvořím, je tak ošklivé, ale i to, že nemám dost odvahy, abych se té ošklivosti postavila. Snažila jsem se to vysvětlit Philipovi, ale on jen řekl: Nebuď na sebe tak drsná, ty jsi skutečná spisovatelka.

Malovaly jsme se s Bobbi v klubu na záchodě a rozebíraly poslední básně, které jsem napsala.

Na tvejch mužskejch postavách se mi líbí, že jsou všichni tak hrozní, řekla Bobbi.

Nejsou všichni hrozní.

Přinejlepším jsou rozporuplní z hlediska morálky.

A nejsme všichni? zeptala jsem se.

Měla bys něco napsat o Philipovi, s ním není problém. Je „hodnej“.

Naznačila ve vzduchu uvozovky kolem hodnej, i když si to o něm opravdu myslela. Bobbi by o nikom nikdy neřekla, že je hodnej, aniž by použila uvozovky.

Melissa říkala, že přijde, ale spatřily jsme ji až kolem půl jedenácté, jedenácté večer. Seděli tam s Nickem, Nick měl na sobě oblek. Melissa nám blahopřála a říkala, že ji představení opravdu bavilo. Bobbi se podívala na Nicka, jako by od něj čekala také nějaký kompliment, což ho rozesmálo.

Neviděl jsem vás, právě jsem dorazil, řekl.

Nick je tenhle měsíc v Royalu, vysvětlovala Melissa. Hraje v Kočce na rozpálené plechové střeše.

Ale určitě jste byly skvělé, podotkl Nick.

Jdu vám koupit něco k pití, nabídla se Melissa.

Bobbi s ní šla k baru, a tak jsme u stolu zůstali s Nickem sami. Neměl kravatu a jeho oblek vypadal draze. Bylo mi vedro a bála jsem se, že se potím.

Jaká byla hra? zeptala jsem se.

Myslíš dneska? Dobrá, díky.

Sundával si manžetové knoflíčky. Položil je na stůl vedle skleničky, všimla jsem si, že mají barevnou glazuru ve stylu art deco. Chtěla jsem je pochválit nahlas, ale nešlo to. A tak jsem se ohlížela a předstírala, že hledám Melissu a Bobbi. Když jsem se otočila zpět, držel v ruce telefon.

Ráda bych ji viděla, řekla jsem. Tu hru.

Tak přijďte, můžu vám sehnat lístky.

Když mluvil, ani se na mě nepodíval, a tak jsem si myslela, že jen tak kecá nebo minimálně na rozhovor okamžitě zapomene. Řekla jsem něco souhlasného a nezávazného. Nevěnoval mi pozornost, a tak jsem si ho mohla prohlédnout detailněji. Byl neuvěřitelně krásný. Přemýšlela jsem, jestli si lidi na takovou krásu zvyknou a pak jim už přijde nudná, ale nedokázala jsem si to představit. Říkala jsem si, že kdybych byla tak krásná jako Nick, bavilo by mě to pořád.

Promiň, Frances, že jsem takovej nezdvořák, ozval se. Píše mi matka. Měl bych jí říct, že zrovna mluvím se spisovatelkou, to by ji ohromilo.

To nevíš, možná jsem špatná spisovatelka.

Usmál se a strčil telefon do vnitřní kapsy. Zadívala jsem se na jeho ruku a pak odvrátila oči.

Slyšel jsem něco jinýho, prohlásil. Ale snad to příště posoudím sám.

Melissa s Bobbi se vrátily se skleničkami. Všimla jsem si, že mě Nick v konverzaci oslovil jménem, jako by chtěl ukázat, že si mě z našeho posledního rozhovoru pamatuje. Já jsem si ho samozřejmě taky pamatovala, ale on byl přece jen starší a slavný, takže mi jeho pozornost dělala dobře. Ukázalo se, že si Melissa vzala do města auto, takže Nick se po svém představení musel přidat k nám, aby se dostal domů. Tohle řešení mu asi moc nevyhovovalo, vypadal unaveně a většinu našeho rozhovoru se nudil.

Melissa mi druhý den napsala, že pro nás mají zarezervované dva lístky na příští čtvrtek, ale pokud máme jiné plány, nic se neděje. Připojila i Nickův e-mail s poznámkou: V případě, že byste se potřebovali kontaktovat.

4

Ve čtvrtek šla Bobbi na večeři s otcem, takže jsme volný lístek do divadla nabídly Philipovi. Philip se vyptával, jestli po představení budeme mít možnost si s Nickem popovídat, což jsem nevěděla. Pochybovala jsem, že se ukáže jen proto, aby se s námi pobavil, takže jsem Philipovi řekla, že nejspíš půjdeme domů jako obvykle. Philip Nicka nikdy neviděl, pouze v televizi, a jeho vzhled považoval za „ránu pro sebevědomí každýho chlapa“. Pokládal mi spoustu otázek, jako například jaký Nick je ve skutečnosti, a na žádnou jsem mu nedokázala odpovědět. Když jsme si koupili program, nalistoval Philip rovnou stranu s medailonky herců a ukázal mi Nickovu fotografii. V přítmí byly vidět jen rysy obličeje.

Podívej se na tu čelist, prohlásil.

Jo, vidím.

Světla na jevišti se rozsvítila, vešla herečka v roli Maggie a začala křičet jižanským přízvukem. Nebyl sice špatný, ale pořád zněl jako její vlastní napodobenina. Svlékla se a stála tam v bílém kombiné, jako Elizabeth Taylorová ve filmu, i když tahle herečka působila méně nepřirozeným dojmem, ale také méně přesvědčivě. Na kombiné byla vyboulená cedulka, což mi kazilo dojem reality, ačkoliv samotné kombiné i cedulka reálné byly. Usoudila jsem, že někdy realita nepůsobí reálně, a to mi zase připomnělo filosofa Jeana Baudrillarda, i když jsem jeho knihy nikdy nečetla a tohle svým psaním asi ani nikdy nemyslel.

Konečně se ve dveřích nalevo objevil Nick, zapínající si košili. Znervózněla jsem, jako by se v ten moment celé hlediště otočilo na mě a sledovalo moji reakci. Na jevišti vypadal úplně jinak a mluvil neznámým hlasem. Působil chladně a odtažitě, což naznačovalo jeho sexuální brutalitu. Několikrát jsem se zhluboka nadechla a vydechla a olízla si rty. Inscenace obecně nebyla moc povedená. Ostatní herci mluvili se špatným přízvukem a všechno na jevišti budilo dojem rekvizity čekající na použití. Celá scéna jen zdůrazňovala, jak okázale nádherně Nick vypadá, a jeho utrpení bylo o to reálnější.

Když jsme vyšli z divadla, znovu pršelo. Cítila jsem se čistá a malinká jako novorozeně. Philip rozevřel deštník a vydali jsme se k zastávce a já se přitom manicky usmívala a neustále si sahala do vlasů.

Bylo to zajímavý, prohodil Philip.

Nick byl mnohem lepší než ostatní, pomyslela jsem si.

Jo, bylo to náročný, viď? Ale hrál skvěle.

Rozesmála jsem se nad tou poznámkou na celé kolo a pak jsem ztichla, když jsem si uvědomila, že na ní není nic vtipného. Na deštník lehce dopadaly chladné kapky deště a já jsem přemýšlela, co bych mohla pronést zajímavého o počasí.

Vypadá úžasně, slyšela jsem se říkat.

Až to hezký není.

Došli jsme na zastávku Philipova autobusu a krátce jsme se dohadovali, kdo si vezme deštník. Nakonec jsem si ho vzala já. Rozpršelo se a stmívalo se. Chtěla jsem si ještě povídat o hře, ale Philipovi už přijížděl autobus. Věděla jsem, že se mu už stejně nechce hru rozebírat, ale cítila jsem se neuspokojená. Začal počítat drobné a rozloučil se s tím, že se uvidíme zítra. Domů jsem šla sama pěšky.

Když jsem dorazila, postavila jsem deštník ke dveřím do dvora a otevřela notebook, abych se podívala na Nickovu e-mailovou adresu. Říkala jsem si, že bych mu měla poslat krátké poděkování za lístky, ale těkala jsem po předmětech v pokoji, jako třeba po plakátu Toulouse-Lautreca, pověšeném nad krbem, nebo jsem pozorovala šmouhu na okně do dvora. Vstala jsem a chodila po místnosti, abych si to promyslela. Vlhkým hadříkem jsem šmouhu otřela a uvařila si čaj. Zvažovala jsem, že zavolám Bobbi a zeptám se jí, jestli je v pohodě poslat e-mail, jenže jsem si vzpomněla, že je s tátou. Zkusila jsem vzkaz napsat jen tak, ale pak jsem ho radši smazala, abych ho omylem neodeslala. Potom jsem ho napsala znovu.

Seděla jsem a zírala do monitoru, dokud neztmavl. Na věcech mi záleží víc než ostatním lidem, pomyslela jsem si. Potřebuju se uvolnit a nechat to plavat. Měla bych zkusit drogy. Takové myšlenky mě napadaly často. Pustila jsem si v obýváku album Astral Weeks od Van Morrisona, svezla se na podlahu a poslouchala. I když jsem nechtěla nad hrou přemýšlet, pořád jsem v hlavě měla obraz Nicka na jevišti, jak křičí: Já se ti nechci opřít o rameno, já chci svou berli! Říkala jsem si, jestli nad tím přemýšlí i Philip, anebo to je osobní. Chci být zábavná a sympatická, rozhodla jsem se. A člověk pro každou legraci by zaslal děkovný e-mail.

Vstala jsem a napsala Nickovi krátký vzkaz, ve kterém jsem mu pogratulovala k hereckému výkonu a vyjádřila díky za vstupenky. Různě jsem přehazovala věty a pak jakoby náhodou klikla na tlačítko odeslat. Potom jsem zavřela notebook a posadila se znovu na podlahu.

Čekala jsem, že mi Bobbi zavolá, jaká byla večeře s Jerrym, a když album dohrálo, zazvonil telefon. Ještě pořád jsem seděla na zemi a opírala se o zeď, když jsem jí to zvedla. Bobbiin táta byl vysoce postavený úředník na ministerstvu zdravotnictví. Do vztahu k němu Bobbi nezatahovala své jinak nekompromisní postoje proti establishmentu, nebo aspoň ne důsledně. Pozval ji na večeři do luxusní restaurace, dali si tři chody a víno.

Snaží se mi ukázat, že už jsem dospělej člen rodiny, řekla Bobbi. Bere mě vážně, blablabla.

A jak se má máma?

Ale, zase má migrény. Všichni kolem ní našlapujeme po špičkách jako nějaký debilní trapisti. Jaký bylo divadlo?

Nick byl fakt skvělej, prohlásila jsem.

Aha, tak to je dobře. Říkala jsem si, že to bude trapas.

No, to byl. Vlastně ses ptala na divadlo. Ta hra byla šílená.

Bobbi si zamumlala nějakou monotónní melodii a už se dál neptala.

Vzpomínáš si, jak jsme u nich byly naposled na návštěvě a pak jsi říkala, že si myslíš, že jsou spolu nešťastní? zeptala jsem se. Proč jsi to říkala?

Přišlo mi, že má Melissa depresi.

Ale proč kvůli manželství?

No a nepřijde ti, že se k ní Nick chová docela drsně? zeptala se Bobbi.

Ne, tobě jo?

Jak jsme tam poprvý přijely, pamatuješ, jak se na nás ksichtil a potom na Melissu řval kvůli psovi? A jak se hádali, když jsme šly spát?

Když o tom teď mluvila, uvědomila jsem si, že jsem tehdy mezi nimi jistou animozitu cítila, i když si nemyslím, že na ni křičel.

Byla tam? zeptala se Bobbi. V divadle.

Ne. Teda já nevím, neviděli jsme ji.

Stejně nemá Tennesseeho Williamse ráda. Je na ni moc afektovanej.

Úplně jsem slyšela, jak to pronáší s úšklebkem, protože věděla, že se chlubí. Žárlila jsem na ni, ale také proto, že jsem viděla hru a byla jsem součástí něčeho, o čem Bobbi nevěděla. Pořád Nicka vnímala jako vedlejší postavu, jako pouhého Melissina manžela. Kdybych jí řekla, že jsem mu zrovna poslala e-mail a poděkovala za lístky, vůbec by nechápala, že se taky chlubím, protože pro ni byl Nick jen zdrojem Melissiny deprese a sám o sobě nezajímavý. Těžko by hru chtěla vidět a mě nenapadlo nic, čím bych jí mohla ukázat Nickovu důležitost. Když jsem zmínila, že by chtěl příště přijít na naše vystoupení, jen se zeptala, jestli to znamená, že přijde i s Melissou.

Nick mi odepsal druhý den odpoledne, vše malým písmem. Děkoval mi, že jsme přišli, a ptal se, kdy zas budeme mít vystoupení my s Bobbi. Říkal, že v Royalu hrajou každý večer a o víkendech mívají odpolední představení, takže to určitě prošvihne, leda bychom začínaly až v půl jedenácté. Napsala jsem mu, že uvidím, co se s tím dá udělat, ale když to nestihne, nic se neděje. Odpověděl: To tu návštěvu moc neoplatím, viď?

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.