Antti Tuomainen

Temný ako moja duša

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Antti Tuomainen 2013

Published by agreement with Salomonsson Agency

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2014

Translation © Andrej Rády 2014

ISBN 978-80-556-1189-1

Mojej mame

Tak spieval som mŕtvej mame

a mama rozumela mi.

Tu vtisla bozk na čelo moje,

poď do náruče synu milý:

Ten verí životu, ten zas snu,

oba jedno sú – len keď veríš mu!

Viera ti bude pevnou pravdou.

Ver synu môj sile snov!

EINO LEINO: Usmievavý Apolón

Na úvod

Stretla muža a teraz mala ústa plné krvi. Veci do seba zapadali, i nezapadali. Čo urobila nesprávne? Podľa všetkého nič. A predsa – čeľusť jej vyskočila z kĺbov, zlomený malíček a prstenník na ľavej ruke mala skrútený bolesťou a to horšie ešte len malo prísť.

Nepochopiteľné, ako rýchlo leteli myšlienky, čo objavovali, čo videli a pripomínali.

Za ostatný rok sa jej život celkom zmenil. Vlastne nie celkom. Úplne sa jej život zmenil pred trinástimi rokmi, keď sa jej narodil syn. Ale za ostatný rok sa život otvoril, akoby sa papier pokrkvaný v dlani narovnal, búrka ustúpila a vyšlo slnko, čo sa roky skrývalo za obzorom.

Počula, že v okamihu veľkej tiesne už vlastne nijaká tieseň nejestvuje; buď umrieš hneď, alebo upadneš do takej veľkej paniky a hlbokého šoku, že ani nechápeš, že umieraš.

To, samozrejme, nebola pravda. Jej myšlienky boli zreteľné ako málokedy.

Videla, aký krásny bol život pred tým, čo zočila dlhý a blýskavý nôž. Jej syn. Jej život. V tomto poradí. Tá myšlienka svojím jasom ožiarila vnútro auta, stiesnený priestor bez vzduchu, ktorý horúčkovitá plastová zeleň prístrojovej dosky sfarbovala, ani čo by vstúpili do ponorky a ponorili sa do kilometrovej hĺbky. Myšlienka však pod hladinou nezostávala. Rozjasňovala októbrové popoludnie, čo sa plazilo vonku, hustý sivý záves, dážď, pripomínajúci hmlu, v skutočnosti to však bola voda, a to mrazivo studená. Tá myšlienka vyplnila jej tridsaťdva rokov a ona zrazu vedela, čo má a čo nemá význam.

Keby bolo dosť času, azda by sa aj zasmiala. Keby bol ešte čas, stihla by sa – ako praktický človek s pozitívnym vzťahom k životu – zamyslieť nad tým, že všetko mohlo byť ešte horšie. Stihla by preletieť životom bez toho, aby pochopila jeho krásu, videla zázraky pred sebou i vôkol seba. Aj teraz mohla byť zahrabaná v čomsi celkom druhoradom.

Namiesto toho sa rukami bránila pred bodnutiami noža. Dlhý oceľový nôž jej znova prepichol kožu. Jej útlu, štíhlu ruku. Široký chladný nôž. Prenikol pletencom dlane do zápästia. Znova si povedala, že toto sa deje, lebo stretla muža a zoznámila sa s ním. Opakovala si stále znova. Pravda ju desila. Stretla muža a rukami sa bránila bodnutiam noža. Medzi dvoma vecami sotva mohol byť väčší rozdiel. Napriek tomu tá prvá viedla k tomu, čo sa tu dialo. Spomenula si na americký film, v ktorom sa unavený policajt usiloval zhrnúť podstatu života mladšiemu kolegovi. Čokoľvek sa môže stať hocikomu a kedykoľvek, povedal ten policajt.

Zrejme áno.

No napriek tomu.

Znova pomyslela na syna. Odrazu tu bola hŕba vecí, o ktorých mu mala povedať. A tie veci odrazu šliapali po sebe, bežali jedna cez druhú, potkýnali sa a mliaždili sa pod ďalšími a ďalšími, čo útočili mocnejšie. Jej syn. Aspoň chlapec by mal vedieť…

Ako veľmi ľúbila…

Vyžiadalo si to obetovanie.

Potrebovala väčšmi natiahnuť ruku. Znamenalo to vystaviť hruď i brucho zúrivo sa mihajúcemu nožu.

Usilovala sa posunúť dopredu, koľko to len dovolil bezpečnostný pás. Koľká irónia, že ho nazývali bezpečnostným pásom. Čohosi sa zachytila rukou, zlomila si necht. Zadrapla rukou čo najďalej dozadu za vlastnú šiju, zaborila nechty tak hlboko, ako jej len zostávajúce sily dovolili. Bola si istá, že špičky nechtov sa zaryli do kože, bola si istá, že zacítila na prstoch krv a mäso.

Tak sa odplatila. Otvorila náruč. Nôž sa jej zabodol do hrude.

Sila unikala. Už si necítila ruky. Za okamih pochopila, že má ruky v lone, a videla, že pod nechtami, ktoré sa neodlomili, s výnimkou tých, čo boli na zlomených prstoch, bola hŕba kože a krvi inej farby ako jej vlastná.

Aspoň niečo.

Nôž sa už nemihal.

Pochopila, že nezadržiava dych. Išlo o to, že už dýchať nevládala.

Chcela von z auta. Pomyslela si – jasne a zreteľne –, že musí utiecť, vytrhnúť sa a vypadnúť.

Zároveň cítila, že letí, plachtí k teplému, priateľskému slnku.

Zdalo sa, že jej túžba sa plní.

Akoby letela k svojmu synovi.

O dvadsať rokov neskôr

September 2013

V iných podmienkach, v inom čase by som sa už rozhodol. Vedel som, kto som.

Lesklé čierne vlasy, hojné ako girlandy, jej klesali na plecia a chrbát, krátka ofina dovoľovala vyniknúť jej výrazne nakreslenému obočiu. Oproti bledej, takmer bielej pokožke vlasy vyzerali ako havranie perá rozosiate na bielučkom snehu. Rovnaká nepreniknuteľná čerň sa opakovala v dlhých pokojných mihalniciach. Spod nich na mňa hľadeli neústupné belasosivé oči. Celkový dojem bol zmesou pokoja a bezpečnej prevahy a ešte čohosi ďalšieho, čo som takto, pri prvom stretnutí, nestihol zachytiť. Pochopenie toho čohosi ďalšieho by si v prvom rade vyžadovalo, aby som vstal z tmavohnedého koženého kresla, obišiel oválny starožitný stôl z orechového dreva a usadil sa vedľa útlej ženy na svetložltú pohovku zaoblených tvarov. To som však nemal v úmysle, dokonca z viacerých dôvodov. Prvý, samozrejme, spočíval v tom, kto bola tá žena. Volala sa Amanda Saarinenová. Pohár s vínom si položila na stôl. Na okraji pohára zostal ako malíček široký a dlhý prúžok tmavočerveného rúžu.

„Ty si nový domovník.“

Tri horné gombíky na čiernom svetri so širokým golierom mala rozopnuté. Už predtým som zaznamenal, že táto štíhla žena stavila na plastickú chirurgiu. Výsledok pripomínal nepravé starožitné pohovky, na ktorých sme sedeli. V kytici kvetov umiestnenej na stolíku sa opakoval motív žltých aj oranžových kvetov a erbov na tapete pokrývajúcej stenu za ženou. Vyzerala, ani čo by sedela v namaľovanom obraze.

„Nevyzeráš ako domovník,“ pokračovala a podala mi ruku ponad stôl. „Zabudla som sa oficiálne predstaviť, som Amanda Saarinenová.“

„Aleksi Kivi. To nič,“ povedal som, stisol som jej ruku a cúvol som späť na svoju pohovku. „Domyslel som si, že ty si Amanda. Ja som tu zatiaľ iba týždeň. Možno sa ešte zmením a budem vyzerať ako domovník.“

Amanda sa takmer usmiala. Mala o dva roky menej ako ja, teda tridsaťjeden. Znovu vzala do ruky pohár s vínom. Bolo pol dvanástej, predpoludnie.

„Domovníci bývajú nízki, územčistí päťdesiatroční dobráčiskovia. Nosia montérky s hŕbou vreciek, na opasku asi stopäťdesiat kľúčov a multifunkčný nôž a taký ten mobil, čo vydrží aj potopenie. Za nechtami majú špinu. Keď im človek čosi hovorí, nepočúvajú. Zdá sa, že ty počúvaš, čo rozprávam. Alebo nie?“

„Isteže, počúvam.“

„A nechty máš čisté. Celkom nedomovnícke.“

Amanda si odchlipla z pohára.

„Naozaj si sa chcel dostať sem?“

„Áno.“

„Prečo?“

„Je to zmena.“

Amanda na mňa pozrela svojimi sivobelasými očami.

„Isteže. A oproti čomu?“

„Prinajmenšom oproti rekonštrukciám bytov. Som vyučený tesár a robil som ten džob najmenej desať rokov. Hlavne rekonštrukcie bytov. Pre zmenu som chcel mať na starosti iba jeden objekt. Taký, kde sa dá v pokoji sústrediť a robiť všetko, ako sa patrí.“

To posledné bola pravda. Nie celá pravda, ale čistá pravda.

„Aj ja by som rada našla niečo, čo by som chcela robiť.“

„Myslím si, že to príde, keď nadíde pravý čas.“

„Ja si myslím, že ten čas už uplynul.“

Nič som nepovedal.

„A čo ďalej?“ spýtala sa Amanda potom. „Bol si tesár, a čo ďalej?“

„Ďalej toho nie je veľa. Pol druha roka som mal antikvariát v Kalliu pri Medveďom parku. Vôbec to nešlo. Predával som knižky prilacno, lebo som chcel, aby ich ľudia čítali.“

„Zaujímavé,“ povedala Amanda,“ ale neznelo to veľmi úprimne.

Dopila víno. V pohári zostala už len slza na dne.

„Čo ti povedali o tomto mieste?“ spýtala sa.

„Že je to miesto dôležité pre rodinu, skôr zdroj energie, ako miesto, kde sa iba býva.“

„Azda sa to dá povedať aj takto. Povedali ti niečo o tom, že ak sa človek pozrie na vec realisticky, býva tu tridsiatnička, ktorá už nemá nijakého priateľa?“

Pozrel som na Amandu.

„Tomu ťažko uveriť.“

„Ťažko uveriť, že sa tu niekto ukrýva, alebo že ten ktosi nemá priateľa?“

„Oboje. Ale do toho ma vlastne nič nie je.“

„Asi nie,“ povedala potichu.

Sedeli sme pred dvojkrídlovými dverami s delenými tabuľkami. Veraje a priečky dverí žiarili bielobou po čerstvom nátere. V jasnom a bezoblačnom vetristom dni začínajúcej jesene za oknami šumelo žlté, zlaté a sýtočervené lístie. More trblietajúce sa za stromami sa rozprestieralo až po obzor. Nad tým všetkým odpočívala vysoká a kobaltovo modrá obloha. Bolo ťažké predstaviť si za jej jasom a priezračnosťou tmavý a studený vesmír. Napriek tomu tam bol. Celkom iste tam bol.

Zdalo sa, že Amanda na mňa zabudla. Bez jediného záchvevu v tvári upierala oči buď na dvor, alebo na more. Znova som si spomenul na Mirju. Pripomenul som si to dobré, čo som konečne dosiahol a čo som opustil, aby som mohol prísť sem a urobiť to, čo som mal urobiť.

Rozhliadol som sa okolo seba. Túto miestnosť nazývali halou. Bolo to dobré označenie miestnosti s rozlohou sedemdesiatich štvorcových metrov, najväčšej na statku. Tlmené žlté tapety ohraničovalo sivé drevené obloženie siahajúce do výšky pása. Zo stropu viseli dva rovnaké krištáľové lustre, ktoré počas týždňa, čo som bol v dome, ani raz nerozsvietili.

Vlastne som nebýval v dome samom. Mal som vlastnú izbičku s kuchynkou na kraji hospodárskej budovy.

„Stretol si ho?“ prekvapivo sa spýtala Amanda.

„Koho?“

„Otca, samozrejme.“

Samozrejme.

„Nie.“

V očiach sa jej zablyslo.

„A Markusa?“

„Máš na mysli Markusa…“

„Áno, Markusa Harmalu, otcovho vodiča.“

„Nie. Ako by mohol byť tu, keď tu nie je Henrik?“

Amanda sa netvárila, že by chcela odpovedať na moju otázku.

Pozrela sa mi priamo do očí.

„Koľko ráz sa s tebou zhováral?“

„Tri.“

„Vrátane tých smiešnych psychologických testov?“

„Tie nie sú až také smiešne. Keď zarátam aj testy, tak štyri razy.“

„Otec chce mať zrejme istotu,“ povedala Amanda, ale neznelo to veľmi presvedčivo. Vzala do ruky prázdny pohár od vína, chvíľu naň hľadela a potom znova zdvihla pohľad.

„Čo si robil, keď som ťa sem zavolala?“

„Šiel som do suterénu skontrolovať spotrebu vody a podobne, lebo tam namontovali ten nový…“

„Tak je. Budeš musieť ísť a pokračovať v práci. Samozrejme. Ja som už aj tak bola na odchode. Nechala som si auto tamto vpredu?“

„Nechala,“ odvetil som. „Ak je tvoj ten čierny range rover. Stojí pred dverami.“

Amanda mi čítala myšlienky.

„Jeden pohár vína,“ povedala a usmiala sa. „Som v poriadku, môžem šoférovať.“

Nemal som dôvod, aby som s ňou o tom viedol spory. Amanda vstala z pohovky, ja som urobil to isté. Nasledoval som ju von. Vietor sa mi ihneď pustil do vlasov a chladil pokožku, ktorá sa vnútri stihla zahriať, takmer rozhorúčiť. Amanda kráčala cieľavedomými krokmi. Kdesi nablízku zaspieval posledný tohtoročný drozd. Prišli sme k autu.

„Chcela som sa s tebou stretnúť,“ povedala Amanda. „Nie je mi ľahostajné, kto tu udržiava poriadok. Z rôznych dôvodov.“

„Rozumiem,“ odvetil som.

Stáli sme od seba na menej ako meter. Pri pohľade zblízka boli Amandine oči lesklé a tvrdé. Vietor jej pohadzoval čierne vlasy do tváre. Keď zavial príhodným smerom, zacítil som vo vzduchu pach alkoholu.

„Dovi,“ povedala Amanda a jediným pružným pohybom sa usadila v aute.

Tereniak vyhrabal v štrku na dvore hlboké ryhy. Range rover zmizol v brezovej aleji a ja som sa zhlboka nadýchol septembrového očistného vzduchu. Doslova som si uľahčene vydýchol.

V iných podmienkach, v inom čase.

Možno.

Nie však teraz.

Policajti zazvonili pri vchodových dverách, keď som jedol celozrnnú kašu a postával pred televízorom. Bol zapnutý, hoci som nesledoval program.

Povedali svoje mená, oznámili, že sú z kriminálnej polície a spýtali sa, či môžu vstúpiť. Nepovedal som nič, mal som trinásť rokov a ústa som mal plné studeného nízkotučného mlieka a kašovitých odrobiniek.

Policajti nečakali, kým prehltnem. Vošli dnu a kráčali do obývačky. Požiadali ma, aby som si sadol.

Mali na sebe obleky a úzke kravaty, uzly na nich si uvoľnili. Hľadeli na mňa so smutnými tvárami. Pod očami mali belasé a fialové vačky, ťažké a navreté. Chvíľu sme sedeli potichu a potom sa ma spýtali, či mám nejakého blízkeho príbuzného, koho by bolo možno privolať.

Mamu, povedal som.

Niekoho iného, povedal policajt. Mal žlté zuby.

Pokrútil som hlavou.

Otca? Spýtal sa druhý z policajtov. Mal najvyššie a najlesklejšie čelo, aké som kedy videl.

Pokrútil som hlavou.

Tetu? Strýka? Babku? Dedka?

Pokrútil som hlavou. Boli sme s mamou iba dvaja.

Nič nám nechýbalo.

Zavolám na sociálku, povedal ten so žltými zubami tomu s lesklým čelom a vstal a šiel do kuchyne telefonovať.

Sedeli sme potichu s tým s lesklým čelom. Žltozubý čosi mrmlal za stenou. Vrátil sa a prikývol hlavou kolegovi. Ten s lesklým čelom si odkašľal, hoci v hrdle nič nemal.

Tvoja mama sa stratila, povedal.

To nie, povedal som ja.

V ústach som odrazu cítil ostrú kyselinu a odporne teplé mlieko.

Teraz ťa vezmeme so sebou. Musíme sa pozhovárať.

V policajnej kancelárii vedľa mňa sedela žena s belasou šatkou okolo krku. Inak bola biela ako napadnutý sneh. Jej tvár, vlasy a odev mali rozličné odtiene bielej. Občas mi položila ruku na plece. Cítil som v tom cudzotu. Nebola to mamina ruka.

Policajti sa jej spytovali, či môžu pokračovať v kladení otázok. Žena sa ma spýtala, či ma to neunavuje.

Odpovedal som, že nie. Chcel som naspäť mamu.

Všetky otázky sa týkali jej.

Ako sme žili v ostatnom čase?

Stretala sa mama s niekým?

Mala mama priateľa?

Stalo sa, že by sa mame niekto vyhrážal?

Videl som v maminej blízkosti dajakých mužov?

Vedel som o mužoch?

Bola mama šťastná? Normálna? Veselá? Smutná?

Čo si mama ráno obliekla? Čo mama povedala, než odišla do práce? Ako povedala to, čo povedala? Rozprávala mama niekedy o ľuďoch, s ktorými sa stretla? Ak rozprávala, pamätám si niekoho osobitne?

A tak ďalej.

Uplynuli týždne. Policajti sa striedali, ale otázky zostávali rovnaké.

Uplynuli mesiace, a hoci otázky naďalej zostávali rovnaké, boli menej časté. Potom prestali úplne.

Mal som trinásť rokov.

Vedel som, že polícia nikdy nevypátra, kam mama odišla.

Vedel som to.

Statok Kalmela sa nachádzal na morskom pobreží, deväťdesiatštyri kilometrov na západ od Helsínk, na mieste, ktoré preň pokladali za vhodné roku 1850. Poľností bolo spolu dvestošestnásť hektárov, z toho sa obrábala menej ako polovica.

Druhú polovicu tvoril les, obhospodarovaný aj neobhospodarovaný.

Breh mal dokopy kilometer, pričom o čosi viac ako desatina, stodvadsať metrov na východnom okraji statku, bola vyklčovaná a zbavená skál. Pri pohľade z dlhého prístavného mostíka západným smerom bolo vidieť stovky metrov kamenitého a zarasteného brehu s pováľanými stromami. Prerušovali ho iba dva fľaky strmej červenosivej skalnej steny. Budova statku sa vynímala na mieste, kde sa terén dvíhal nad okolitú krajinu. Žltý dom ovládal svoje okolie a na vŕšku vyzeral rovnako veľký a žltý ako slnko za bezoblačného dňa, nachádzajúce sa hore na oblohe. Skupinu ďalších budov tvorilo hospodárske stavisko s garážami, hosťovský dom, šopa na člny a sauna na brehu.

Obrábaná výmera bola prenajatá miestnemu sedliakovi. V septembri polia odpočívali holé a pichľavé, sfarbené podľa jasu dňa a postavenia slnka: zlatožlté, unaveno hnedé alebo sivé ako plsť. Na jar na poliach opäť vyrastie raž, ovos, cukrová repa a zemiaky.

Lesa bolo veľa na všetkých stranách a takto na jeseň prekvapoval tmavou farbou a hustotou.

Hlavnú budovu obnovili začiatkom tisícročia. Ako prevažujúca farba sa presadila tlmená svetložltá, ktorú pekne zdôrazňovali biele okenné zárubne a stĺpy rámujúce vchod, hrubé ako boxerské vrecia. Zrekonštruovaná budova mala dve podlažia, osem miestností a veľkú kuchyňu, slúžiacu všetkým na statku. Na prízemí sa nachádzali spoločné priestory. Vládla im veľká a svetlá hala, do ktorej prichádzajúcich, teda aj mňa, zaviedli najprv. Za ňou sa nachádzala jedáleň a za tou, skrytá pred pohľadmi, kuchyňa. Kuchyňa s komorami a so skladmi zaberala významnú časť prízemia.

Na prízemí bola aj knižnica s robustnými anglickými koženými kreslami, barom a tmavými policami na knihy s presklenými dvierkami pozdĺž oboch dlhých stien miestnosti. Kníh tam bolo veľa, zväčša starých.

Všetky spálne sa nachádzali na poschodí. Najväčšia z nich vznikla spojením troch menších spální. S touto najväčšou spálňou bola spojená kúpeľňa vytvorená v rovnakom meradle. Uprostred horného poschodia bola obývačka pripomínajúca halu na prízemí, iba trocha menšia, a z nej sa vychádzalo dvojkrídlovými dverami na balkón.

Z balkóna sa otváral výhľad na more. Bolo odtiaľ vidieť aj celé udržiavané a urovnané nádvorie porastené trávnikom: mocné a urastené rady borievok, staré rozkonárené javory s červeným a so zlatým lístím, vpravo šopu na člny, prístavné mólo a k nemu priviazaný pätnásťmetrový biely čln a vľavo pobrežnú saunu obloženú sivými doskami, prechádzajúcu do terasy, a hneď vedľa nej úzky mostík na rýchle čľupnutie do vody.

Kto stál na balkóne, mohol spozorovať aj ďalšie okolnosti. Susedov nebolo. Jediným partnerom bol vietor. Nech ste chodili po statku hocikam, vietor sa vám prehrabával vo vlasoch, čochvíľa rozozvučal les a na každučké miesto, aj do budov, prinášal slaný a príťažlivý pach mora. Keď sa vietor niekedy trocha stlmil alebo celkom utíšil, rozhostilo sa nádherné ticho. Narušiť ho mohol iba človek.

Stáli obyvatelia tu boli dvaja: kuchárka Enni Salkolová a ja. Zjavne medzi nami vládlo isté pochopenie a partnerstvo. Možno to bolo čosi inštinktívne; nevyslovená myšlienka, že my na statku pracujeme, nie ako tí, ktorí tu bývali a boli tu hosťami; že jestvujú oni a my, a tento rozdiel postavil Enni a mňa na rovnakú stranu barikády.

Raz, keď som celý deň pracoval vonku na studenom vetre a vracal som sa šerým nádvorím k svojmu bytu, Enni na mňa zavolala a pozvala ma do kuchyne na večeru. Dlhé tenké krajce ražného chleba, na nich maslo a solená maréna, ementál s čiernou pečaťou a kyslasté jablká z vlastného sadu. Mal som hlad. Vymenili sme si zopár slov o práci a rovnaký počet o počasí, ale predovšetkým sme jedli. Ticho nepôsobilo zle. Keď som pri jedle pozrel na Enni, usmiala sa a len sa spýtala, či si pridám. Pridal som si.

Stál som na balkóne a hľadel na more. Rozprestieralo sa predo mnou belasé a hladké a zdalo sa, že by sa po ňom dalo chodiť. Na holých ramenách som cítil septembrový vietor. Ešte som vyskúšal dosky na podlahe, ktorú som opravil, či sa na niektorom mieste nehojdajú, nevŕzgajú alebo nepraskajú pod nohami. Na prehýbajúce sa miesta som pripevnil malé klinky a patrične som ich spílil a vybrúsil, aby som podlahu dostal do jednej roviny. Vyzeralo to dobre. Neočakával som, že by niekto trávil víkend na otvorenom jesennom balkóne, ale tento malý úspech ma potešil.

Vošiel som dnu a zatvoril som za sebou dvere a pohojdávajúc debničkou s náradím v pravej ruke som zišiel na prízemie. Prešiel som nádvorím najprv ku kôlni, kde bolo uložené náradie, a tam som debničku odložil, potom som prešiel na druhú stranu budovy, kde som býval.

K môjmu bytu na poschodí viedli samostatné schody. Dvere som nezamykal. Mal som len veľmi málo vecí, a čo som pokladal za cenné, bolo vzácne iba pre mňa. Ťažké pracovné topánky som odložil za dverami, uvaril som si dotmava upraženú kávu, natrel dva podplamenníkové chleby a na ne som si nakládol králičiu paštétu, čo pripravila Enni.

Stál som pri obloku a pozeral, ako sa slabé sivé popoludňajšie svetlo znásobuje v prostých tvaroch a na nerovných a drsných plochách vázy z hrubého skla, ktorú som si postavil na podokenicu.

December 1993 – júl 2003

Predtým som si to nikdy nevšimol.

Cítil som pohľad sociálnej pracovníčky na chrbte, keď som prechádzal malým tichým bytom k oknu v obývačke.

Mamin a môj spoločný domov sa mal predať. Všelijakými spôsobmi a veľa ráz mi vysvetlili, že nemôžem bývať sám. Povedali mi, že mám iba trinásť rokov, potrebujem okolo seba dospelých, čo sa o mňa postarajú. Neodporoval som. Bol som iného názoru, ale chápal som, že odpor by mi nič nepriniesol. Po tom, čo sa mama stratila, sa všetko dialo neodvolateľne a nevyhnutne. Ani čo by ťažká, silná ruka nakreslila hranicu medzi minulosťou a súčasnosťou, a malý chlapec proti jej sile nič nezmohol.

Sociálna pracovníčka odišla do kuchyne. Vzal som do ruky vázu a uvedomil som si, že aj mama ju kedysi mala v ruke. Možno ju mama dostala od svojej mamy, o ktorej som nevedel o nič viac ako o všetkom ostatnom. Alebo ju mama niekde našla a priniesla ju domov. V každom prípade ju mamine ruky objímali. Priniesol som si z vlastnej izby tričko a vázu som doň zavinul.

Spýtal som sa sociálnej pracovníčky, či by som smel zostať doma aspoň jednu noc.

Nie, to nie je možné.

Chvíľu som jej hľadel do očí. Videl som, že ma ľutuje. Všetci ma ľutovali. To však mamu nepriviedlo naspäť, ani nevysvetľovalo, kde sa stratila.

Vošiel som do svojej izby. Bola to najmenšia izba v malom byte a patrila iba mne. Spomenul som si, ako mama povedala, že teraz mám čosi, čo ona nikdy nemala. Videl som, že do očí jej vstúpili slzy. Niekedy sa to stávalo. Najmä vtedy, keď rozprávala o živote pred tým, ako som prišiel ja. Mama vravela, že je nesmierne šťastná, že je schopná mi to dať. Vtedy som si myslel, že mama hovorí iba o mojej izbe.

Otvoril som zásuvky stola ozdobeného škrabancami, ktorý sme kúpili už z druhej ruky. Boli plné vecí. Hračiek, výkresov, zberateľských zošitov, pier, gúm, časopisov, všeličoho ponachádzaného a prineseného domov. Ťažká ruka zasiahla už aj tu. Cítil som, že už nie som tým chlapcom, ktorý nakreslil tieto obrázky, čítal tieto časopisy, hral tieto hry. Bol som niekto iný. Aj moje niekdajšie ja odišlo tam, kam mama.

V maminej izbe som si sadol na kraj postele. Izba voňala mamou a každučký predmet vyzeral, ani čo by ho mama v hociktorom okamihu mohla uchopiť. Veci sa už dali do pohybu: dvíhali sa zo stola, zoskakovali z vešiaka, vstávali z dlážky. Nevedel som, čo mám robiť. Pomyslenie, že mamine veci sa kamsi stratia, mi pripadalo ako ďalšia strata. Zároveň som chápal, že v nijakom prípade si toto všetko nemôžem vziať so sebou. Ba ani priveľa vecí z tohto tu.

Rozhliadol som sa okolo seba.

Na konci ozdobného rámika zrkadla s čiernym okrajom boli priviazané dve biele stuhy široké ako palec. Spomenul som si, ako ich mama priväzovala na kovové ornamenty, pamätal som si príbehy patriace k obom ozdobným uzlom. Prvý, ten väčšmi vnútri, nachádzajúci sa vyššie v záhybe kovového ornamentu, uviazala mama vlastnoručne. Ten som poznal ľahko. Slučky boli veselé a pevné. Pri pohľade na uzol som videl, ako mamine ruky a prsty pracujú.

Podarilo sa mi stiahnuť ozdobný uzol z kovových záhybov bez toho, aby som ho rozviazal. Druhý uzol pochádzal podľa mamy z výzdoby čokoládovej torty. Nie len takej hocakej, vravievala, ale z ručne urobenej meninovej torty, ktorú dala mame dôležitá osoba vo významnej chvíli. To dodávalo ozdobnému uzlu výnimočnosť. Vždy mi pripadalo, že uzol patrí do iného páru, hoci bol z rovnakého materiálu a mal bohaté slučky ako ten od mamy. Uzol bol však hrubší než ten mamin a slučky boli napokon štyri. Pri pohľade zblízka som videl, že ten uzol nebol motýlikový. Bol tuho pritiahnutý a pod končekmi prstov som cítil, akoby bol z kameňa. Toho sa dotýkal niekto iný. Stiahol som ho z čierneho ozdobného ornamentu a s oboma stuhami v dlani som sa vrátil k podokenici. Vhodil som ozdobné uzly do vázy a vázu som vzal do náručia.

Spýtal som sa sociálnej pracovníčky, kam sa mamine veci dostanú.

Určite na dobré miesto, odvetila mi.

Ak je to miesto dobré, môžem ta ísť aj ja?

Sociálna pracovníčka sa usilovala zo všetkých síl, ale jej úsmev nebol úprimný.

Tak som to nemyslela, povedala.

Nevravel som nič. Vedel som, že to nemyslela tak. Sociálna pracovníčka vycúvala z dverí izby.

Mama, to neboli tieto veci. A mama by sa asi nehnevala, keď si toho nezoberiem veľa. Mal som trinásť rokov, ale chápal som, o čo ide.

Cesta sa dala ľahšie zvládnuť bez vláčenia batožiny.

V nasledujúcich rokoch som sa učil ďalej.

Prestal som nazývať mamin osud stratením. Nikto nebol celé roky stratený, aby sa vrátil živý. Také sa nedeje. Moju mamu zavraždili.

Práve som sa vrátil z armády, prenajal som si v Sörnäinene garsónku s plochou 17 metrov štvorcových, začal som pracovať ako tesársky pomocník. Práca sa mi páčila a mál som rád aj tesára, ktorý sa volal Kauko Ranne. Bol odo mňa o hlavu nižší, pracoval od včasného rána do neskorého večera a podnecoval ma.

Ja budem spokojný až vtedy, keď ma v remesle predbehneš, vravieval Kauko Ranne. Nikto nechce byť pomocníkom, každý chce robiť sám.

Robili sme subdodávky a robili sme aj samostatné opravy domov. Ranne vyžadoval veľa a platil dobre.

Istého horúceho večera, keď sa všetko akoby na chvíľu zastaví, som si pustil televízor. Pred chvíľou som zo seba v sprche spláchol stavebný prach, zjedol som polievku z pomletého mäsa a presunul som sa na pohovku, že si vypijem kávu.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-556-1189-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Table of Contents

Titulná strana

Na úvod

September 2013

December 1993 – júl 2003

Tiráž