Od Frankensteina po Terminátora

Ondrej HEREC

Ukážka z elektronickej knihy

© HYDRA 2014

© Ondrej Herec

Návrh obálky:

Brian „Sensej“ Terrero

Ilustrácie:

Nika Danišová, Gregor Dalecký, Zuzana Droppová,

Petra Slováková, Martin Luciak, Jitka Šenkeříková

Grafická úprava:

Lukrécia Schiller

Redakčná a jazyková úprava:

Eva Piarová

Vydalo:

Vydavateľstvo Hydra, Bratislava

www.vydavatelstvohydra.sk

Všetky práva vyhradené

8. publikácia, prvé vydanie 2014

ISBN 978-80-89672-33-2

Obsah

Netvor definuje človeka

Poslanie netvora

Desatoro netvora v populárnej kultúre

Netvor a hrdina

Celuloidový netvor

Sluha pánom

Nadprirodzený netvor

Horory tela

Netvor v duši

Vibrácie potlačenej sexuality

Pomocník, miláčik a komik

Veselé rodiny netvorov

Kolektívne šialenstvo

Kultúra netvorov, čiže hľadanie totožnosti

Metamorfózy netvora

Frankenstein

Dotazník

Človek si sám vyrába svoje idoly aj obludy

Búrlivé leto

Človek či nečlovek

Fyzikálne fakty a ľudské vášne

Frankensteina napísala žena

Zlý otec Frankenstein

Dobro a zlo

Fyzika bez metafyziky

Je to science fiction?

Tragédia protikladov

Pán Hyde

Dotazník

Podivný prípad

Dvojník

Totožnosť človeka

Dr.Jekyll a Dr. Freud

Droga

Hydeov výzor

Úctyhodnosť a spravodlivosť

Mestská hrôza

Pouličné osvetlenie

Nevýslovný netvor

Zvierací netvor

Dotazník

Zdroje

Prototyp biohororu

Moreau

Prendick

Zveroľudia

Zóna bolesti

Horory tela

Biologická vízia H. G. Wellsa

Premeny na hrane katastrofy

Od kryptozoológie po Matrix

Biohoror

Sociálna vízia

Zameniteľnosť

Piaty prah identity

Pozrime si opice

Evolúcia človeka ako umelý proces

Netvor je prirodzený

Dracula

Dotazník

Autor

Zdroje

Forma

Upír Dracula

Van Helsing

Krv

Hrozba sexuality

Špión

Upír imperializmu

Konflikt rozprávanej kultúry s písomnou

Prototyp nerovnosti

King Kong

Dotazník

Dej

Tímová spolupráca

Vznik

Technika a výroba

Rev a výkriky

Populárna kultúra

King Kong a Roosevelt

Rasizmus a sexualita

Kríza a utópia

Priestory nerovnosti

Opičí netvor

Vzor netvora

Premenlivý netvor

Dotazník

Prelúdium virtuálnych netvorov

Vec

Hranice

Hrdina

Šialený vedec

Kto je nepriateľ?

Netvor bez tváre

Politológia netvorovho tela

Prečo sa s Vecou nedá dohovoriť?

Xenofóbia

Paranoja

Identita

Invázia z vesmíru?

Evolučná perspektíva

Godzila

Dotazník

Prelúdium

Dej

Imperiálny netvor

Tokio musí byť zničené, ilúzie prežijú

Filmy o netvoroch – kaidžu eiga

Japonský a americký Godzila

Čaro ničiteľa

Votrelec

Dotazník

Séria o Votrelcoch

Témy tela: sex a vražda

Zdroje

Joseph Conrad

Pohlavie netvora: Muž Ripley, žena cudzinec?

Ženské telo ako vlastníctvo

Ripleyová

Distopické prostredie

Votrelci vo Vietname

Kontinuum netvora

Terminátor

Dotazník

Arnold išiel do Kyberlandu

Stroj, ktorý vedel príliš veľa

Mŕtva čistota

Sarah + Kate + Terminátorka = matriarchát?

Predvojnový mýtus

John Connor

Deus ex machina

Korporatívne telo

Metamorf, čiže premenlivec

Vyznanie posthumánneho netvora

Výberová literatúra

Resumé

Summary

Netvor definuje človeka

„Omnis determinatio est negatio.“ (Spinoza)

Spoločným cieľom mýtu, náboženstva aj vedy je vysvetliť svet a človeka v ňom. Naša predstava o ľudskosti je pravidlom uzavretého klubu: človekom je ten, koho uznáme za človeka. Netvory sú ukážky toho, čím nechceme byť. Stelesňujú náš názor na človeka na základe kultúrnych predpokladov o rase, sexualite, národnosti a presvedčení aj našu predstavu o odlišnosti a tolerancii. Netvor sa pýta, prečo sme ho stvorili.

Vek rozumu zaujal k netvorovi inštrumentálny postoj. Francúzska revolúcia priniesla požiadavku rovnosti. Ak sú si ľudia rovní, hľadáme definíciu človeka, aby sme vedeli, kto je nám rovný. Aby sme mohli určiť, v čom sme si navzájom rovní, treba preskúmať odlišnosť a vysvetliť odchýlky. To sa dá urobiť na modeli odlišnosti a neľudskosti. Kultúra je plná netvorov, lebo hľadá človeka.

Poslanie netvora

Človek, ktorý sa chce stať čímsi viac ako človekom, sa vzdáva svojej ľudskosti a zvyčajne sa stane čímsi menej, ako človekom. Osvietenská idea perfektibility deklarovala nádej na nového, dokonalejšieho človeka. Jej zástancovia sotva tušili, že skôr ako dokonalejší človek sa zrodí plejáda nových netvorov.

V treťom tisícročí nás sprevádza kultúra plná príbehov o mimozemšťanoch, upíroch, androidoch, kyborgoch, umelých inteligenciách a iných netvoroch od Frankensteina cez Muchu po Votrelca a Terminátora. Ich stvoriteľom nie je diabol, čierny mág ani osamelý šialený vedec, ale priemysel zábavy. To však nestačí na vysvetlenie neslýchaného úspechu nových generácií netvorov u celosvetového publika. Vyskytujú sa vo všetkých tvaroch a veľkostiach. Niektoré žijú a dýchajú, iné sú mechanickými karikatúrami života.

Slovníkové definície uvádzajú netvory nadprirodzeného, historického, folklórneho alebo moderného pôvodu (sfinga, chiméra, upír, obor, troll, incubus, kyborg, mimozemšťan, klon); len výpočet týchto bytostí by zabral niekoľko desiatok strán. Ich spoločným menovateľom je stvorenie, ktoré sa odchyľuje od normálneho výzoru, správania a povahy. V takom prípade bol už každý z nás niekedy netvorom.

Netvor sa nerodí ľubovoľne, je podmienený prostredím svojho vzniku. Pre jeho pochopenie je však podstatná neistota o tom, čo je človek. Podľa Martina Heideggera možno Bytiu (existencii, súcnu) klásť dva druhy otázok: každá entita je buď „kto“, alebo „čo“ (Sein und Zeit, 1927). Netvornosť neľudských bytostí spočíva v tom, že nie sú niekým, ale ani nikým, sú bytosťami, ktorých by sme sa mali pýtať „kto si?“, ale vieme sa ich pýtať len na to, čím sú. Ohrozujú človeka schopnosťou transformovať sa a zdať sa „niekým“. Odpor k neznámemu a nedefinovanému biologickému javu či druhu pramení z deformácie jednoznačne ohraničeného tela s individuálnou identitou. Efekty vizualizujú strašidelné biologické metamorfózy.

Netvory sú miešanci svetla a tmy, žijú v prítmí reality na hranici života a smrti. Striehnu v priepastiach medzi človekom a zvieraťom, prirodzeným a neprirodzeným, dobrom a zlom, známym a neznámym, vnútrom a vonkajškom, rozumom a pudom, prírodou a technikou, medzi poriadkom a chaosom.

Netvory sú zvestovatelia kríz a katastrof, striehnu v trhlinách poznania, aby nečakane vtrhli do nášho usporiadaného sveta. Ohrozujú dualistické paradigmy racionalistického myslenia, driemu na periférii a šantia v populárnej kultúre.

Netvor bez problémov prekračuje hranice neprekonateľné pre človeka – totiž, ak sa človek nechce stať netvorom. Ale prečo by nechcel? Netvor je silnejší, inteligentnejší, vnímavejší a životaschopnejší ako človek. Postava netvora v modernej populárnej kultúre odzrkadľuje realitu vernejšie než človek, je zaujímavejšia a vynucuje si väčšiu pozornosť: ľudia sa stávajú vedľajšími postavami príbehov o netvoroch.

Spoločnosť konštruuje netvory podľa kultúrneho kódu a v historicky premenlivom katalógu. Prepožičiava netvorom svoje hodnoty, ale v prevrátenej podobe: netvor je koncentrát znakov a významov signalizujúcich obavy a zákazy kultúry, do ktorej patrí. Netvory populárnej kultúry sú prvkami reči nášho kultúrneho dedičstva. Sami si vyberáme svoje nočné mory. Vražda nie je najstrašnejšou hrozbou prameniacou z netvora. Netvor je to, čo vždy môže vyskočiť z hĺbky nevedomia a pohltiť nás.

Neznámo nás desí, lebo sme proti nemu bezmocní. Modelujeme nepriateľského netvora, lebo vesmír je nekonečne zvrhlý a rád naplňuje naše najhoršie obavy. Netvor stelesňuje skryté aj priznané úzkosti. Predstavujeme si ho, aby sme našli zbrane proti nemu. Je nemožný a predsa existuje, aby nás konfrontoval s neprípustnou hrôzou: so smrťou, so znetvorením a so zvrhlosťou.

„Pravý netvor vyvoláva nadprirodzenú hrôzu aj prirodzenú sympatiu, lebo na rozdiel od bájnych netvorov je jedným z nás, ľudské dieťa ľudských rodičov, akokoľvek premenené [...]. Nemôže ním byť obyčajný postihnutý človek, od ktorého sa snažíme odvrátiť zrak a zároveň fascinovane pozorovať jeho znetvorenie. Necítime sa ním byť ohrození, lebo neohrozuje [...] definíciu zdravia. Pravý netvor ohrozuje hranice medzi mužom a ženou, [...] ľudským a zvieracím, veľkým a malým, medzi JA a INÝM, a preto aj medzi realitou a ilúziou, skúsenosťou a fantáziou, medzi faktom a mýtom.“ (Fiedler, 1978, s. 24)

Desatoro netvora v populárnej kultúre

Populárna kultúra môže mať funkciu poplašného zvonca civilizácie:

1. Od čias pána Hydea, profesora Moriartyho a Fantóma opery sa netvory potulujú po uliciach veľkomiest.

2. Kryptozoológia sa rozšírila o nové druhy beštií. Atómový strach po bombardovaní Hirošimy zrodil novú generáciu netvorov od Godzily cez mutované mravce a pavúky až po ľudí znetvorených žiarením.

3. Nové netvory striehnu aj vo vesmíre: bezmenné Veci, Votrelci, Predátori a kozmickí útočníci, neľútostné rasy ohrozujú budúcnosť ľudstva.

4. Temného dvojníka v 20. storočí predstavujú prevažne výtvory človeka. Nepriateľský robot symbolizuje obavy človeka z vlastnej techniky od Frankensteinovho netvora cez Čapkových androidov a Terminátora po sieťovú inteligenciu Neuromancera.

5. Autori sa vrhli do psychológie, aby prebudili ohavu, ktorá sa skrýva v každom z nás. Horory 20. storočia pripomenuli obludy vo vnútri človeka postavami psychopatov, sadistických zločincov.

6. Stredoveké obrazy pekla, mučenia a popráv výrečne vystríhali pred trestom za hriech. Dnešné horory sa vyhrážajú, že zákon trestá zločinca, ale idealizujú netvora.

7. Netvor znázorňuje kultúrne tabu, aby vyvolal odpor a strach, ale zároveň fascinuje čarom zakázaného ovocia. Urážka dobrého vkusu je pre subkultúru emblémom vzbury proti majoritnej spoločnosti. Netvor sa môže stať kultom.

8. Davy netvorov signalizujú zmätok kultúrnych noriem. Obdobie premeny je obdobím chaosu. Časť verejnosti trvá na starých pravidlách hry zvanej kultúra: sú pohodlné, potvrdzujú status quo. Časť spoločnosti sa búri, lebo vidí možnosť získať výhody. Dezorientovaných vedie bezradnosť k nihilizmu. Netvor je sociálnym symbolom.

9. Netvory na konci 19. storočia a v prvej polovici 20. storočia ilustrovali nevyhnutnosť morálky pre fungovanie spoločnosti. Filmy už od Nosferatu a Frankensteina obhajujú horor morálkou. Spravodlivá je aj obrana proti nepriateľským cudzincom v sériách Votrelcov a Terminátorov v tretej štvrtine 20. storočia.

10. Hororové filmy a seriály v poslednej tretine 20. storočia ignorujú kultúrne tabu. Splatterpunku stačí kuchynský nôž a rozpárané brucho. Príbeh netreba, stačia situácie, etický konflikt nahradili technické efekty. Extrémne snímky, ľahostajné k ľudskej dôstojnosti aj k všetkému, čo sa donedávna pokladalo za vkusné, by boli v prvej polovici 20. storočia dôvodom pre policajné zásahy v kinách a súdne procesy. Dnes prinášajú miliardové zisky. Na to potrebujú čoraz viac krvi, vnútorností a slizu.

Netvor a hrdina

Horor je pocit, používaný ako názov žánra, netvor je kultúrnohistorický fenomén. Horor je reflexia, netvor je sociálny jav. Netvor je postavou hororu, ale potrebujú ho aj iné žánre. Aký by to bol hrdina, keby nezvíťazil nad bájnym alebo skutočným súperom?

Nepriateľ hodný hrdinu má v sebe čosi z netvora. Má to aj hrdina, na ktorom to ale obdivujeme. Spoločnou vlastnosťou netvorov s hrdinami je nepredvídateľnosť. Netvor je dieťa chaosu, pozná a poslúcha len svoje vlastné zákony, nie zákony ľudí ani bohov. Netvor je neovládateľný a ľudská morálka je mu cudzia, stojí mimo dobra a zla. Sama existencia netvora porušuje zákony, na ktorých stojí svet. Hrdina obnovuje harmóniu sveta porážkou netvora.

Hrdina má nadľudské ciele, netvory majú neľudské ciele. Ich motívy môžeme poznať, ale nemôžeme s nimi súhlasiť. Zlo neľudskej mysle fascinuje túžbami, ktoré driemu aj v človeku, ale nedovolí si premeniť ich na činy. Keď to urobí, stáva sa netvorom.

Tá istá predstavivosť, ktorá nás máta strašidlami, ponúka proti nim obranu. Netvory sú konkrétne tváre neznáma, možno proti nim bojovať alebo naučiť sa s nimi žiť.

Nad netvormi minulosti víťazili hrdinovia vyzbrojení morálkou a rozumom. Vek rozumu splodil novú generáciu netvorov. Nepredvídateľné a neovládateľné príšery predstavujú zlo chaosu a náhody. Nezvíťazí nad nimi hrdina ani kolektív, morálka na nich nemá účinok, nepôsobia argumenty spravodlivosti ani sebaobetovanie; proti chaosu a náhode sú bezmocné rozum, veda aj praktická skúsenosť.

Netvory ukazujú neľudské, aby sa ozrejmilo to, čo je ľudské. Netvor je predmetom ideologického boja a trofejou víťaza. Zabiť netvora nie je ľahké a mŕtve netvory rady ožívajú. Kozmické a technické netvory zdedili črty nadprirodzených netvorov minulosti.

Aj najstaršie netvory majú predchodcov. Netvor je fundamentálny, iba naša predstava o ňom sa vyvíja v dejinách a mení sa s kultúrami. Frankensteinov netvor, Votrelec, Dracula aj Freddy Krueger krvavo žiaria kečupovou červeňou, ale sny, ktoré v nás prebúdzajú, sú neľudsky čiernobiele s tisícami odtieňov šedej.

Celuloidový netvor

Rok 1931 bol apokalypticky produktívnym rokom filmových netvorov. Rouben Mamoulian režíroval Dr Jekyll and Mr Hyde, James Whale Frankensteina a Tod Browning Draculu. Browning pokračoval prehliadkou deformít a výstredností vo Freaks (1932) a filmami Mark of the Vampire (1935) a Devil Doll (1936).

V hororových filmoch sa manifestovala trauma 1. svetovej vojny, tieň 2. svetovej vojny na obzore, dve svetové hospodárske krízy, rozklad tradičnej hospodárskej a sociálnej štruktúry. V nasledujúcich desaťročiach nové netvory symbolizovali nové druhy strachu: strach z atómovej vojny a rádioaktivity, strach z komunizmu, resp. kapitalizmu, strach z juvenilnej zločinnosti, z informatiky, zo sexuálnej revolúcie a z AIDS, z terorizmu a z lokálnych vojen. Nočné mory studenej vojny inšpirovali filmy o invázii kozmických votrelcov od The Thing (Howard Hawks, 1951) po sériu Votrelcov (Alien, Ridley Scott, 1979; Aliens, James Cameron, 1986; Alien³, David Fincher, 1992; Alien: Resurrection, Jean-Pierre Jeunet, 1997) či Predátora (John Carpenter, 1987).

Rádioaktívne a biologické mutácie, génové inžinierstvo, plastická chirurgia, farmaceutika (talidomidové/conterganové deti), diskusie o interrupciách aj hrozba neovládnuteľných pandémií ako AIDS poskytli impulzy téme ľudskej reprodukcie. Vznikli filmy o invázii do ľudskej mysle, film znova objavil démonické deti, upírov, oživené múmie aj netelesné strašidlá.

Sluha pánom

Po Golemovi jasne formuloval Karel Čapek (R. U. R., 1920) tému umelého dvojníka, poslušného sluhu, ktorý sa stal strašným pánom. Nasledovali nespočetné strašidelné historky o vzbúrených robotoch. William Gibson (román Neuromancer, 1984) nepredpokladal, že sieťové inteligencie by mohli mať k človeku priaznivejší vzťah ako k príležitostnému nástroju na dosiahnutie nepochopiteľných cieľov. Netvor sa osamostatnil, človek nie je pánom ani partnerom, iba nástrojom alebo obeťou svojho výtvoru. V Terminátorovi sa ľudstvo dokáže vzoprieť civilizácii bojových strojov iba nepravdepodobným pokusom o nápravu vlastnej minulosti; nepravdepodobným menej pre pochybnosti o fyzikálnych možnostiach cestovania v čase a viac pre pochybnosti o schopnosti človeka zmeniť vlastnú povahu. Opakujeme tie isté chyby, hoci v inom čase, v inom prostredí a s inou technikou. Borgovia v seriáli Star Trek pravdepodobne nečítali Čapkovu Vojnu s mlokmi (1936), ale ani oni nemajú zľutovanie s menejcennými rasami vrátane ľudskej.

Nadprirodzený netvor

Nadprirodzené netvory nevymreli ani vo veku nadprirodzene pokročilej techniky. Vyskytujú sa tri ich druhy: nemŕtvi (zombie, reinkarnácie, múmie, upíri), mágovia a čarodejníci, diabli a démoni.

Satanovi aj menej významným nadprirodzeným príšerám definitívne otvorili dvere na filmové plátno a do televízie filmy Rosemary‘s Baby (Roman Polanski, 1968), The Exorcist (William Friedkin, 1973) a The Omen (Richard Donner, 1976). Každá populárna téma má svoje komédie; Bedazzled (Stanley Donen, 1967), South Park (Matt Stone, Eric Stough, Trey Parker, Toni Nugnes, Adrien Beard atď., august 1997 – súčasnosť) a Little Nicky (Adam Sandler, 2000) vypovedajú o dvojznačnosti nadprirodzených netvorov, symbolizujúcich reálne javy našej doby. Homosexuálny Satan v seriáli South Park možno vyjadruje toleranciu voči menšinovej sexuálnej orientácii, ale iste zosmiešňuje archetyp nadprirodzeného netvora.

Problémom moderných hororov je dokázať, že Satan a šíky nadprirodzených netvorov sú rovnako zúrivé a nebezpečné, ako „prirodzení“ vrahovia a sadisti. Diabol nesúperí o pozornosť publika s Bohom, ale so sériovými vrahmi, s generálmi pozemských genocíd, s mimozemskými príšerami, s reálnymi obludami vedy a techniky.

Vďaka schopnosti ľudí prekonať netvory vlastnej fantázie nevyzerá budúcnosť nadprirodzených netvorov sľubne. Vo filme The Exorcist bol Satan úspešný najmä preto, že si prisvojil telo dvanásťročného dievčaťa. Netúži udržať ju nažive, nechce moc, pomstu, ba ani krátko sa nadýchnuť sladkej smrteľnosti. Je iba nenávistným netvorom a pôžitok má len z neľudskej deštrukcie.

Upír

„Počúvajte ich. Deti noci. Akú hudbu hrajú,“ znie Draculov nesmrteľný výrok v podaní Belu Lugosiho v prvom filme Dracula (Tod Browning, 1931).

Bram Stoker v románe Dracula (1897) predstavil prototyp moderného upíra. Film Dracula: Dead And Loving It (Mel Brooks, 1995) paroduje klasický film Toda Browninga. Draculoidný upír vystupuje v animovanom filme Transylvania 6-5000 (Chuck Jones, Maurice Noble, 1963) so Zajačikom Bugsom.

Upír je po Frankensteinovom netvorovi najmocnejším archetypálnym netvorom populárnej kultúry. Po legendárnej symfónii hrôzy Fritza Murnaua Nosferatu (1922) nasledovalo vyše sto upírskych filmov. Upír vytlačil Satana z vedúceho postavenia medzi netvormi v materialistickej populárnej kultúre. Nepodarilo by sa mu to, keby neprevzal časť kresťanskej symboliky (predstaviteľ zla je deštruktívny, parazituje na životnej sile človeka – krvi, ignoruje kresťanské etické normy, bojí sa kríža atď.). Víťazí nad ním vedec bez predsudkov (profesor Abraham Van Helsing), ktorý ovláda moc náboženských symbolov aj vedecké techniky. Upír sa postupne oslobodzuje od kliatby nadprirodzeného pôvodu; proti Draculovi z roku 1979 už nepomáha kríž, ktorý Wesley Snipesovi účinne nahrádza titulná „čepeľ“ vo filme Blade (Stephen Norrington, 1998; Blade II, Guillermo del Toro, 2002; Blade III, David S. Goyer, 2004).

Upírska subkultúra už od klasického Stokerovho románu spochybňuje heterosexualitu. Skrytá aj explicitná erotika upírskych príbehov je založená na výmene telesných tekutín bez ohľadu na pohlavie. Stephen King poukázal na agresívny sexuálny podtón upírskeho hladu medzi dospievajúcimi: „Impotencia nie je hrozbou, keďže upírska sexualita je výlučne orálna [...] zaujímavá pre sexuálne neistých adolescentov.“ (Ramsland, 1989, s. 32)

Upírov často spájajú s vlkolakmi. Metamorfózy adolescentného vlkolaka vo filme Teen Wolf (Rod Daniel, 1985) zábavne predstavujú konflikty dospievania. Ľudské mláďa získa mužnú sebadôveru, lebo v podobe vlka sa mu podarí stať sa idolom strednej školy.

Televízny seriál o zabíjačke upírov Buffy zreteľne zavrhol kultúrne normy feminity, maskulinity aj dospievania. Upírky neovládateľné mužmi, otcami, manželmi ani kňazmi ignorujú manželstvo, tradičnú štruktúru rodiny, spoločnosti aj náboženstva. Upíri ponúkajú nový druh znovuzrodenia, spoločenstvo nesmrteľných, v ktorom každý a každá môžu splodiť nespočetné potomstvo detí noci.

Druh Homo sapiens tisíce storočí fungoval prevažne vo dne. Umelé osvetlenie v 19. storočí oslobodilo spoločnosť od diktátu slnečného svetla, ale zároveň zrodilo nové netvory, deti novej temnoty, prízračne osvetlenej svetlom plynových lámp, elektrických žiaroviek a výbojok.

Horory tela

„Budúcnosť [...] je to, čo sa absolútne odlišuje od konštituovanej normality a môže sa vyhlasovať, prezentovať ako druh netvornosti.“ (Derrida, 1976, s. 5)

Znetvorené telo bolo vždy znakom netvora. Línia telesného znetvorenia vonkajším zásahom, ktorý spôsobuje aj duševné znetvorenie, vedie od Shelleyovej Frankensteina a Wellsovho románu Ostrov Dr. Moreaua (1886) do súčasnosti. Zo šiestich filmových verzií Muchy na námet novely Georga Langelaana, 1957 (The Fly, Kurt Neumann, 1958; Return of the Fly, Edward L. Bernds, 1959; Curse of the Fly, Don Sharp, 1965; The Fly, David Cronenberg, 1986; The Fly 2, Chris Walas, 1989) je najznámejšie spracovanie D. Cronenberga, ktoré získalo Oscara za make-up.

Pred netvorom varuje jeho znetvorený výzor, ale netvor mrzačí človeka. Moderným netvorom (ani publiku) nestačí metafyzika, tichá hrôza a psychológia. Horor sa vrátil k mučiacim nástrojom stredoveku, k nožom a pílam (zdokonaleným na motorové), k tečúcej krvi, odrezaným údom, k rozpáraným bruchám, k spálenému mäsu a polámaným kostiam.

Filmy ako Night of the Living Dead (George Romero, 1968) či Halloween (John Carpenter, 1978) hovoria novou rečou tela. Ich obrazy útočia na telo, stredoveký „chrám ducha“, sú verejnou urážkou antického ideálu kalokagatie, jednoty fyzickej a duchovnej krásy. Znetvorené telo sa stalo ústredným znakom symboliky, vyjadrujúcej ústup kultúrnych hodnôt veku rozumu.

Zmenila sa aj smrť. Predstavy o smrti a posmrtnom živote boli kedysi výsostným územím metafyziky, náboženstva a filozofie. V 20. storočí sa stali technickými úvahami v medicíne, v biológii a v kybernetike. Hororový netvor sa živí násilím a smrťou. Z Aktov X sa dozvieme, čo sa stane s ľudským telom, keď sa uvarí, rozdrví, zabalzamuje zaživa, zmrazí, ožiari, rozreže žiletkou, upečie, zmutuje, keď spálené exploduje pod skalpelom na pitevnom stole.

Strašidelným domom netvora sa stalo ľudské telo, kyborgizované v postindustriálnej civilizácii a ohrozené čiernou mágiou biotechnológií. Výskumy umelej inteligencie obnovili predstavu, že telo je len príbytkom duše, cyberpunk popularizoval nehmotných netvorov umelej inteligencie. Zahmlili sa hranice medzi človekom a strojom, medzi prírodným a umelým (Matrix, Andy a Larry Wachowski, 1999).

Viacerí vedci predpokladajú, že možno skonštruovať stroje inteligentnejšie ako človek (Paul, Cox, Moravec, Kurzweil a i.). V optimistickom variante tohto scenára ľudia asimilujú techniku, ktorá dramaticky zvýši ich schopnosti, najmä inteligenciu a životaschopnosť: vznikne nová rasa nadľudí. V pesimistickom scenári „deti ľudstva“ prekonajú svojich rodičov a ľudia podľahnú svojim výtvorom alebo sa stanú menejcennou a nepotrebnou vetvou stromu evolúcie. Tieto varianty možno predpokladať nielen vo vývoji strojovej umelej inteligencie, ale ešte pravdepodobnejšie vo vzniku Homo superior pomocou biotechnológií.

V tele moderného netvora konfliktne koexistujú dve protirečivé etiky evolúcie: Lineárny „rebrík prírody“ antropomorfizuje vývoj a kladie človeka na jeho vrchol. Darwinov „strom života“ odmieta predstavu o človeku ako o vrchole vývoja prírody a privilegovanej bytosti. Všeobecnejšia etika „stromu života“ je zrejmá, ibaže nie je jasné, čo robiť, ak sa človek stretne s tvormi, ktoré za vrchol prírodnej evolúcie nepokladajú človeka, ale seba.

Netvor v duši

Stelesnenie zla v netvorovi oslobodzuje publikum od zodpovednosti za zlo. Vonkajšie netvory ohrozujú človeka z hlbín pekla, zo vzdialenej Transylvánie, zo strašidelných cintorínov, z vesmíru či zo vzdialených laboratórií. V Podivnom prípade Dr. Jekylla a pána Hydea (Robert Louis Stevenson, 1886) sa nasťahovali do susedného domu. Nasťahovali sa aj do vnútra človeka. Freud a jeho nasledovníci odmietli výhovorku, že zlo je mimo nás: duša prestala byť posvätná (ak vôbec niekedy bola) a stala sa príbytkom netvorov podvedomia. Azda najstrašnejšie zo všetkých netvorov sú démoni v duši. Tých netvorov, ktoré sú časťou človeka, sa nemožno zbaviť. Stevenson predvídal myšlienky Freudovej eseje Das Unheimliche (1919). Netvor prebúdza sily, zapečatené v hĺbke osobnosti: uvoľnené, obracajú sa proti iným ľuďom aj proti samotnej osobnosti, sú ničivé aj sebaničivé. Spoločensky vychované vedomie je znechutené netvorom, nevedomie túži trhať, zúriť a ničiť neodolateľnou silou netvora, chce sa rozmnožovať a zahynúť.

Dvadsiate storočie opustilo známy a poznateľný, a preto relatívne bezpečný svet veku rozumu, postoje verejnosti sa posunuli od dôverčivosti k paranoji. Bájny netvor, ľahko identifikovateľný podľa obludného výzoru, sa zmenil na usmievavého suseda, nenápadného kolegu či dokonca člena rodiny vo filmoch Psycho (Alfred Hitchcock, 1960), Peeping Tom (Michael Powell, 1960) či Repulsion (Roman Polanski, 1965). Vlna hororu priniesla Stephena Kinga, filmy ako Halloween (John Carpenter, 1978) či Friday the 13th (Bryan Norton, 1980) zobrazili hrôzu iracionálnej každodennosti aj šialených mäsiarov splatterpunku.

Netvor, ktorý mrzačí duše, je nebezpečnejší ako ten, ktorý vraždí telo. Parazity duše vyciciavajú životnú silu človeka (novela Guy de Maupassanta Le Horla, 1887). Už Kabinet Dr. Caligariho (Robert Wiene, 1919) stotožňoval netvora so šialencom. Autori inzerovali šialeného vedca ako netvora priamo v názve príbehu. Šialenci psychologických hororov sú obete netvora v duši, čo precitol počas spánku rozumu podobne ako vedecký nerozum prebudil Godzilu.

Vibrácie potlačenej sexuality

Znetvorené bytosti v minulosti boli považované za nečisté, zrodené z abnormálnych sexuálnych praktík a pokrivených vzťahov. Životný elán starých aj nových netvorov sa obnovil vo veku AIDS a kampaní nového puritánstva. K príťažlivosti netvorov patrí erotika hrôzy.

Zdrojom erotiky netvora je súvislosť lásky a smrti. Netvor prehováral Frankensteina, aby mu vytvoril družku, aj keby to malo znamenať záhubu ľudstva. King Kong prechováva nežnú náklonnosť k Fay Wrayovej, ale opakovane ohrozuje jej život. Naplnenie erotickej túžby obrovského opičieho samca by ju zabilo.

Chodník ku svätyni odpornosti je obrúbený čerstvou zeleňou a kvetmi. Čaro netvora sa začína fyzickou príťažlivosťou a exotikou. Romantický, spaľujúco vášnivý upír s prenikavým pohľadom je príbuzný démonov, diablov, temných božstiev. Spája hrôzu so zmyselnosťou: oddať sa vzrušujúcemu zvodcovi, čo bezohľadne získava svoju vyvolenú za cenu krvi a zla, má pôvab zakázaného ovocia.

Upírsku erotiku nezabila ani pubertálna zabíjačka upírov Buffy. Zvodnosť netvora pramení v hlbokých vrstvách osobnosti, v bdelých snoch libida a v úniku od reality, nie v intelekte: romantický a sentimentálny sen o večnej mladosti, podrobenej nežne brutálnemu milencovi. Hrozba smrti v náručí lásky triumfuje nad otupujúcou bezpečnosťou všedného dňa, získanie neprirodzeného šťastia víťazí nad morálkou.

Démonický milenec je archetypom nebezpečného muža – ochrancu. Obdarúva ženy pocitom, že ich dokonale bráni a miluje. Kto môže ženám zazlievať intímne fantazírovanie o mužovi poučenom sexuálnymi zážitkami s tisíckami žien počas niekoľkých storočí? Keď žena môže mať upíra, načo je jej muž?

Názory na ľudskú sexualitu a rozmnožovanie sa až do 19. stočia vyjadrovali vo vzťahu k Bohu. Nástup racionalizmu od 17. storočia priniesol nový pohľad na vzťah človeka k prírode, na morálku aj estetiku. „Vek rozumu“ priniesol diskusie o eugenike a vedeckom riadení reprodukčného procesu. Priniesol aj priemyselne organizovanú genocídu. Témy inšpirované biotechnológiami a génovým inžinierstvom na prelome tisícročí prekročili teoretickú etiku aj umelecké metafory a vstúpili do reality.

Pomocník, miláčik a komik

Premena obludy na maskota má korene v ľudovej kultúre a folklóre, stačí si spomenúť na záhradných trpaslíkov či na figúrky škandinávskych trollov.

Štúdio Universal Pictures v tridsiatych rokoch minulého storočia dobre zarobilo na filmových netvoroch. Na začiatku štyridsiatych rokov zarábalo na burleskách dvojice Abbott a Costello. Paródia Abbott and Costello Meet Frankenstein (Charles Burton, 1948) prvá predstavila slávne netvory štúdia ako zmes komédie s hororom: vo filme stretneme Draculu (hral ho sám Béla Lugosi), Vlkolaka (Lon Chaney Jr.), Frankensteinovho netvora (veterán netvorov Glenn Strange) a Neviditeľného muža (hlas bez tela prepožičal Vincent Price). V nasledujúcom roku si v podobnej paródii zahral aj Boris Karloff (Abbott and Costello Meet the Killer, Boris Karloff, Charles Burton, 1949).

Diváci sa smiali aj triasli pri filmoch Abbott and Costello Meet the Invisible Man (1951), Abbot and Costello Meet Dr. Jekyll and Mr. Hyde (1954), Abbott and Costello Meet the Mummy (Charles Lamont, 1955). Netvorovu cestu od strašidelnosti po materinskú prítulnosť rekapituloval Mladý Frankenstein Mela Brooksa (Young Frankenstein, 1974).

Tvorcovia animovaných filmov Loony Toons využili komediálny potenciál rozdvojenej osobnosti Jekyll/Hyde. V animovanom filme Hyde and Hare (1955) je Hyde alter ego milučkého doktora, ktorý adoptoval a premenil Zajačika Bugsa na obrovskú obludu.

Aby si netvor získal divákov, potrebuje deti, s ktorými sa môže skamarátiť. Spotrebiteľsky priateľské („user friendly“) netvory ako maskoty, rodinní príslušníci či ochrancovia detí sa v detských televíznych seriáloch šesťdesiatych rokov stali bežným javom. Milučký netvor vystupuje vo filmoch Milton the Monster (1965) a Frankenstein Jr. and The Impossibles (1966).

Dobre naprogramovaná obluda vie simulovať náklonnosť k človeku a starý netvor sa stáva novým priateľom. Strašným netvorom sa v seriáloch zlepšuje povaha. Stávajú sa zábavnými figúrkami a mocnými ochrancami, polepšujú sa zo zúrivých príšer na pomocníkov a miláčikov detí, dokazujú svoju dobrotivosť a užitočnosť.

Veselé rodiny netvorov

Rodinné situačné komédie v americkej televízii šesťdesiatych rokov zastávali „čisté, tradičné hodnoty“ rodiny. The Addams Family a The Munsters úspešne parodujú filmy o netvoroch, ale predovšetkým ironizujú starostlivo pestovaný imidž „zdravej rodiny“. Postavy v pozitívnych sociálnych rolách (svedomito pracujúci otec, krásna milujúca matka, poslušné a dobre vychované deti) sa zmenili na komické netvory.

Makabrózny vtip seriálu The Addams Family sa zrodil z Addamsovho komiksu v magazíne The New Yorker. Autor bol údajne nadšený pätnásťminútovou pilotnou ukážkou, ktorú mu premietol televízny producent David Levy, rovnako ako sieť ABC, ktorá kúpila a vysielala 64 epizód seriálu v rokoch 1964 až 1966.

Štúdio Hanna-Barbera vysielalo animovanú verziu seriálu v rokoch 1973 – 1975. V rokoch 1992 a 1993 vložilo postavy Addamsovcov do seriálu Scooby Doo. Barry Sonnenfeld režíroval celovečerné filmy The Addams Family (1991) a Addams Family Values (1993).

The Munsters vznikol ako konkurenčný seriál štúdia Universal k Addamsovcom. Už meno Munstersovci (Obludovci?), ktoré je zároveň názvom seriálu, vyjadruje dvojitú paródiu (na netvora aj na rodinu). Sedemdesiatdva epizód originálnej čiernobielej série po prvý raz vysielali od 24. septembra 1964 do 8. septembra 1966. Otec Herman spája výzor Frankensteinovho netvora s poctivou prácou zamestnanca pohrebnej služby, matka a domáca pani Lily je upírka, sám gróf Dracula úspešne kombinuje rolu rodinného dedka so zábavkami štyristoročného šialeného vedca, desaťročný syn Eddie je vlkolak, pod schodmi žije rodinné zvieratko šarkan Spot. Len pôvabná blondína Marilyn je chudera bez akéhokoľvek talentu netvora, čierna ovca príbuzenstva. Munstersovci sa pokladajú za celkom normálnu americkú rodinu, hoci susedom sa zavše zdajú trochu čudní.

Kolektívne šialenstvo

Philip K. Dick uviedol do fantastiky postmodernú víziu natoľko nepochopiteľného a zložitého sveta, že nie je isté, či existuje inak, než ako produkt našej mysle, naša konštrukcia reality. Netvor v tomto svete je neurčitý. Nemusíme, azda ani nemôžeme vedieť, kto je netvor, ale musíme nájsť postoj, aký k nemu zaujmeme.

V Aktoch X („Šialenstvo vo dvojici“ – Folie a Deux) Gary Lambert tvrdí, že jeho šéf je v skutočnosti netvor. Detektív Mulder je spočiatku presvedčený, ako všetci ostatní, že Lambert je blázon, lebo okrem neho nikto nevidel netvora. Nevidia ho ani diváci na obrazovke len raz preblysne záber obrovského hmyzu. To je okamih, v ktorom Mulder uverí – pred namiereným ústím Lambertovej pištole. V úvode epizódy sa Mulder opovržlivo zmienil sám o sebe ako o netvorovi („monster boy“) a netvor je azda len psychotickým bludom, ktorý v Mulderovi indukoval Lambert. Scullyová sa napokon presvedčí, že netvor existuje, ale nemá na to dôkazy ani vysvetlenie pre nikoho okrem Muldera. A ten už verí, že netvor existuje.

Netvor existuje, ale akým spôsobom? Dá sa kolektívne šialenstvo fyzikálne dokázať? Dialóg Scullyovej a Muldera tu zlyháva, uzatvára sa do nekonečnej slučky, ktorá ich izoluje od vonkajšieho sveta. V uzavretom priestore, vo výťahu na konci epizódy, už neexistuje dialóg, nevymenia si ani slovo, dokonca ani pohľad. Posledné slová príbehu ktosi zdesene zašepká do telefónu: „Je to tu!“

Rozdiel medzi racionálnym a iracionálnym, medzi produktívnym a neproduktívnym, medzi otvorenou a uzatvorenou slučkou už nie je taký zrejmý, ako keď Scullyová poučila Muldera, že odpovede na paranormálne javy má pred nosom, „len treba vedieť, kde ich hľadať“. Ani Mulder už nie je ten frajer, ktorý odsekol: „Preto hľadám v FBI!“ Ilúzia spochybňujúca poukazovaním na vzájomné protirečenia dôveryhodnosť všetkých systémov poznania a viery, otvára dvere netvorom.

Koniec ukážky

Table of Contents

EpubNetvor