Ukázka elektronické knihy

MARGARET

ATWOODOVÁ

SVĚDECTVÍ

ARGO

Edici Fantastika řídí Martin Šust

MARGARET ATWOODOVÁ

Svědectví

Z anglického originálu The Testaments,

vydaného nakladatelstvím Chatto & Windus

v Londýně roku 2019,

přeložila Kateřina Klabanová

Obálku s použitím ilustrace Nomy Bara

navrhla Suzanne Deanová

Pro české vydání graficky upravil Libor Batrla

Odpovědný redaktor Martin Šust

Jazykový redaktor Martin Svoboda

Jazyková korektura Hana Janišová

Technický redaktor Milan Dorazil

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu v roce 2020 vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 4350. publikaci,

115. svazek edice Fantastika

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3156-7 (váz.)

ISBN 978-80-257-3247-2 (e-kniha)

Czech edition © Argo, 2020

Copyright © 2019 by O.W. Toad, Ltd.

Translation © Kateřina Klabanová, 2020

Cover art © 2019 by Noma Bar / Dutch Uncle

Knihy nakladatelství Argo distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

„Od žen se očekává, že se budou řídit týmiž pohnutkami, jinak se považují za zrůdy.“

– GEORGE ELIOT: DANIEL DERONDA

„Když se my dva díváme jeden druhému do tváře, vidíme nejen nenáviděný obličej, ale jako bychom hleděli do zrcadla… Copak vy v nás nepoznáváte sebe sama…?“

– OBERSTURMBANNFÜHRER LISS

STARÉMU BOLŠEVIKOVI MOSTOVSKÉMU,
VASILIJ GROSSMAN: ŽIVOT A OSUD

„Svoboda je těžké břemeno, když je má duch na sebe vzít, velké a nezvyklé. Není snadná, protože to není dar, ale volba – a ta může být náročná.“

– URSULA K. LE GUINOVÁ: ATUÁNSKÉ HROBKY

I

Socha

Rukopis z Rezidence Ardua

1

Sochy přísluší jenom mrtvým, ale já ji dostala ještě zaživa. Už teď jsem se proměnila v kámen.

Vztyčili mi ji coby symbolické ocenění mých zásluh, jak stálo v proslovu, který přečetla teta Vidala. Ten úkol jí svěřili naši představení a ona si ho ani zdaleka necenila. Co nejskromněji jsem jí poděkovala a zatáhla jsem za provaz, čímž se uvolnila látka, která mě halila – zavlnila se k zemi a já tam stála v celé své kráse. Tady v Rezidenci Ardua si na jásot nepotrpíme, ozval se jen zdrženlivý potlesk. Přijala jsem ho lehkým pokývnutím.

Stojím tu v nadživotní velikosti, jak už tak sochy bývají, mladší, štíhlejší a v mnohem lepší kondici, než se poslední dobou cítím. Vzpřímená, s narovnanými rameny, rty stočené do pevného, leč dobrotivého úsměvu. Oči upínám k pevnému bodu kdesi ve vesmíru, což má symbolizovat můj idealismus, mou neochvějnou oddanost službě, mé odhodlání kráčet kupředu navzdory překážkám. Ne že by umístění sochy takový výhled skýtalo, obklopuje ji totiž nevlídná skupinka stromů a křoví podél pěšiny před Rezidencí Ardua. Nám tetám je přílišné sebevědomí zapovězeno, i těm z kamene.

Zleva se ke mně tiskne zhruba sedmiletá holčička, svírá mi ruku a vzhlíží ke mně plna důvěry. Moje pravice spočívá na zahalené hlavě ženy – jedné ze služebnic –, která se mi krčí u nohou a upírá na mě pohled s výrazem, jenž se dá interpretovat buď jako zbabělost, nebo jako vděk, a za sebou mám jednu ze svých perel, připravenou vydat se na misii. Na opasku mi visí paralyzér. Ta zbraň mi připomíná má selhání: kdybych byla schopnější, obešla bych se bez takových nástrojů. Postačil by přesvědčivý hlas.

Jako sousoší to není žádná velká sláva: ve skupině nikdo nevynikne. Přestože by mi samostatná socha byla milejší, alespoň vypadám rozumně. A s tím se rozhodně nedalo počítat, jelikož naše vetchá sochařka – přepevná ve víře a dnes už dávno na pravdě Boží – měla v oblibě ztvárňovat vroucí zbožnost vypouklýma očima. Na bustě tety Heleny působí až šíleně, u tety Vidaly by si člověk tipnul spíš na hypertrofovanou štítnou žlázu a tetě Elizabeth bulvy doslova lezou z důlků.

Umělkyně byla při odhalování jako na trní. Podařilo se jí zachytit mě dostatečně lichotivě? Bude se mi socha líbit? Dám to najevo? Po sklouznutí sukna jsem si na okamžik pohrávala s myšlenkou, že se zamračím, ale pak jsem si to rozmyslela. Nepostrádám city. „Jako živá!“ nechala jsem se slyšet.

Od té chvíle uplynulo devět let. Na soše se mezitím podepsaly nejrůznější vlivy: ozdobil mě holubí trus, ve vlhčích partiích mi vybujel mechový porost. Stoupenkyně mi k nohám kladou obětiny: vejce při prosbách o plodnost, pomeranče v naději na zdárný průběh těhotenství, rohlíčky na znamení měsíce. Pečivo nechávám bez povšimnutí – po dešti za nic nestojí –, ale pomerančem nepohrdnu. Jsou velice osvěžující.

Svěřuji tato slova papíru ve své soukromé svatyni v knihovně naší rezidence – Ardua si po horlivém pálení knih napříč zemí směla ponechat jednu z mála knihoven. Špinavé a krvavé otisky minulosti bylo totiž třeba sprovodit ze světa, aby udělaly místo nové, mravopočestné generaci, jež bude následovat. Taková je alespoň teorie.

Jenomže mezi oněmi krvavými otisky jsou i ty naše, a ty se ze světa tak snadno sprovodit nedají. Za uplynulá léta jsem pohřbila mnoho kostí – nicméně teď mám sklony leckterého kostlivce znovu vykopat, byť jen pro Tvé poučení, můj neznámý čtenáři. Nebo snad čtenářko? A čteš-li tyto řádky, pak přinejmenším můj rukopis přežil. Ale možná si jen dělám bláhové naděje: možná nikdy žádné čtenáře mít nebudu. Možná mluvím jen do zdi, v nejednom slova smyslu.

To by pro dnešek stačilo. Bolí mě ruka, píchá v kříži a čeká na mě šálek horkého mléka před spaním. Uložím svůj spisek do skrýše, mimo dosah všudypřítomných kamer – vím, kde jsou, protože jsem je sama rozmístila. Přes všechna opatření jsem si vědoma hrozícího rizika: psaní může být nebezpečná záležitost. Jaké zrady a jaká veřejná odsouzení mám před sebou? Už jen ve zdech Arduy by se těchto stránek leckdo zmocnil s potěšením.

Jen počkejte, radím jim v duchu: přitvrdím.

II

VZÁCNÁ KVĚTINA

Přepis svědecké výpovědi 369A

2

Chtěli jste, abych vám pověděla, jak se mi v Gileádu vyrůstalo. Že vám to pomůže, a já chci pomáhat. Nejspíš ode mě očekáváte jednu hrůzu za druhou, ale ve skutečnosti spousta dětí zažívala lásku a něžnou péči, v Gileádu tak jako jinde, a spousta dospělých byla laskavá, byť chybující, v Gileádu tak jako jinde.

Veďte prosím v patrnosti, že na jakoukoliv vlídnost, kterou jsme v dětství poznali, vzpomínáme vždycky s nostalgií, byť by se podmínky, za nichž se odehrávalo, ostatním zdály sebebizarnější. Souhlasím s vámi, že Gileád by měl zaniknout – existuje v něm až příliš mnoho zla, až příliš mnoho lží, je až příliš v rozporu s Božím záměrem –, přesto mi dovolte chvíli truchlit pro to dobré, co s ním zanikne.

Ve škole jsme měly růžovou pro jaro a léto, švestkově modrou pro podzim a zimu a bílou pro sváteční dny: neděle a nejrůznější slavnosti. Dlouhé rukávy a pokrývka hlavy, do pěti let sukně ke kolenům a pak ne víc než pět centimetrů nad kotníky, jelikož pudy nutí muže ke strašlivým věcem, a proto není radno je ponoukat. Jejich oči se každou chvíli zatoulají, kam nemají, věčně pročesávají okolí jako pohled tygrů, jako světlomety, a je třeba před nimi zakrýt naši svůdnou a pochopitelně oslepující moc – moc našich nohou, vábně tvarovaných, ale i těch hubených nebo tlustých, našich paží, půvabných, ale i kostnatých nebo připomínajících kus salámu, pleti jako broskvička nebo kus sádla s fleky, lesklých kadeří nebo lebek s chmýřím, hrubým, nepoddajným houštím či tenkými cůpky v barvě slámy – na tom nezáleželo. Bez ohledu na naše tvary a rysy jsme zkrátka bezděčně představovaly nástrahu a tenata, byly jsme nevinnou a bezúhonnou příčinou, která sama o sobě mohla muže zpít chtíčem, až by se přestali krotit a bezuzdnost by je dohnala k pokušení a pádu… Pokušení k čemu? To jsme nevěděly. Pádu kam? Do propasti – v plamenech, jako koule hořící síry vrhané rozhněvanou Boží rukou. Byly jsme opatrovnicemi drahocenného pokladu, který jsme v sobě uchovávaly před zraky ostatních – vzácnými květinami, a proto je bylo třeba pěstovat ve skleníku, jinak by je lační muži zákeřně otrhali a servali jejich okvětní plátky, obrali je o to nejcennější, zprznili a pošlapali – a takoví na nás v tom širém ostrém světě plném hříchu číhají za každým rohem.

Podobnými vyhlídkami nás ve škole častovala teta Vidala s věčnou kapičkou u nosu, zatímco jsme drobným stehem vyšívaly kapesníčky, potahy na taburetky a obrázky k zarámování: za nejoblíbenější motivy se považovaly kytice ve váze a ovoce v míse. Ale teta Estée, kterou jsme z učitelek měly nejradši, tvrdila, že teta Vidala přehání a že není třeba děsit nás k smrti, protože vzbuzování takového odporu by mohlo mít neblahý dopad na spokojený život v budoucím manželství.

„Nejsou všichni muži takoví, děvčata,“ říkávala konejšivě. „Ti lepší z nich mívají skvělou povahu. A mnozí se dovedou poměrně dobře ovládat. Jakmile se vdáte, uvidíte všechno v jiném světle a poznáte, že není čeho se bát.“ Ne že by z ní mluvila osobní zkušenost, protože tety se nevdávaly – nesměly. Proto se mohly učit psát a měly přístup ke knihám.

„A my vám společně s vašimi rodiči včas vybereme toho nejvhodnějšího manžela,“ dodávala. „Nemusíte se strachovat, hlavně se nechte pěkně poučit a důvěřujte svým představeným, protože my víme, co je pro vás nejlepší, a všechno proběhne tak, jak má. Já se za to pomodlím.“

Proti vyprávění tety Vidaly ovšem dolíčky ani milý úsměv tety Estée nic nezmohly. Pro mě se z něj stala noční můra: tříštění skleníku, rvaní a drásání šatů a dusot kopyt a moje tělo se v cárech válí po zemi, růžové a bílé a švestkově modré. Hrozila jsem se dospělosti – tedy věku na vdávání. Nevěřila jsem v moudrou volbu ze strany tet: bála jsem se, že mě provdají za hořícího kozla.

Růžovou, bílou a švestkově modrou barvu šatů určovala pravidla pro nás s výsadním postavením. Obyčejná děvčata z ekonorodin chodila pořád v tomtéž: v ošklivých barevných proužcích a šedých pláštích jako jejich matky. Dokonce se ani neučila vyšívat drobným stehem nebo háčkovat, jenom šít a vyrábět květiny z papíru a další každodenní práce v domácnosti. Na rozdíl od nás nebyla předurčená ke sňatku s těmi nejlepšími – se Syny Jákobovými a dalšími veliteli a jejich syny: ačkoliv i je si mohl později někdo vyvolit, pokud vyrostly do krásy.

O tom se ale nemluvilo. Neměly jsme se pyšnit svým vzhledem, to se neslučovalo se skromností, ani se zabývat tím, jak vypadají ostatní. Přesto jsme pravdu znaly: totiž že je lepší být hezká než ošklivá. Dokonce i tety věnovaly víc pozornosti těm pohlednějším. Ale u předem vyvolených nehrála krása až takovou roli.

Já nešilhala jako Chulda, ani jsem se od narození zamračeně nekabonila na svět jako Šúnemit, ani jsem nepostrádala výraznější obočí jako Beka, ale připadala jsem si nedokonalá. Můj obličej se podobal těstu, sušenkám, které pro mě pekla Sila, moje nejoblíbenější marta, těm s rozinkovýma očima a zuby z dýňových semínek. Třebaže jsem nebyla nijak zvlášť pěkná, byla jsem velmi, velmi vyvolená. A to hned dvakrát: nejen ke svatbě s velitelem, ale hlavně svojí maminkou Tabitou.

Alespoň to mi Tabita říkávala. „Vyšla jsem si na procházku do lesa,“ vyprávěla mi zas a znovu, „a najednou jsem stála před začarovaným zámkem, kde drželi v zajetí spoustu holčiček, a žádná z nich neměla maminku. Zaklely je tam zlé čarodějnice. Já jsem ten zámek otevřela kouzelným prstenem, jenomže jsem mohla zachránit jenom jednu holčičku. A tak jsem si je pozorně prohlížela a ze všech jsem si vybrala právě tebe!“

„A co se stalo těm ostatním?“ chtěla jsem vždycky vědět. „Těm ostatním holčičkám?“

„Ty zachránily další maminky.“

„Taky kouzelným prstenem?“

„Samozřejmě, broučku. Maminkou se můžeš stát jenom s kouzelným prstenem.“

„A kde máš ten prsten?“ vyzvídala jsem. „Kde je teď?“

„Tady, na prsteníčku,“ ukazovala mi levou ruku. A vysvětlovala mi, že tenhle prst je ve spojení se srdcem. „Ale dokázal mi splnit jenom jedno přání a to jsem použila na tebe. Teď už žádnou kouzelnou moc nemá, už je to jen normální prstýnek.“

A potom mi vždycky dovolila, abych si ho vyzkoušela. Byl ze zlata, se třemi diamanty: jedním velkým uprostřed a dvěma menšími po stranách. Dalo se snadno uvěřit, že kdysi míval kouzelnou moc.

„Popadla jsi mě a odnesla pryč?“ vyptávala jsem se. „Pryč z toho lesa?“ Znala jsem tu pohádku nazpaměť, ale ráda jsem si ji nechávala vyprávět pořád dokola.

„Ne, broučku, na to už jsi byla moc veliká. Kdybych tě nesla, rozkašlala bych se a čarodějnice by nás uslyšely.“ To znělo přesvědčivě: kašlala často a hodně. „Vzala jsem tě za ruku a vyplížily jsme se z toho zámku pryč, potichoučku, aby nás čarodějnice nezaslechly. A šeptaly jsme pšššt, pšššt,“ – tady si vždycky přiložila prst ke rtům a já to udělala po ní a s chichotáním jsem zašeptala pšššt, pšššt – „a pak jsme se rozeběhly a utíkaly jsme, co nám síly stačily, pryč od těch čarodějnic, protože jedna z nich nás uviděla, když jsme procházely bránou. Běžely jsme a běžely a potom jsme se schovaly v dutině stromu. Byla to moc nebezpečná cesta.“

Opravdu jsem si nejasně pamatovala, jak utíkám lesem a někdo mě drží za ruku. Schovala jsem se potom v dutině stromu? Připadalo mi, že jsem se někde schovávala. Možná to byl strom.

„A co se stalo pak?“

„Pak jsem si tě přivedla sem, do našeho krásného domu. Že se ti tu líbí, viď? Všichni tě tu milujeme a střežíme jako oko v hlavě. To jsme měly obě štěstí, že jsem si vybrala právě tebe, viď?“

Tulila jsem se k ní a ona mě objímala a já tiskla hlavu k jejímu tělu a cítila vystouplá žebra, protože byla tak slabounká. Měla jsem ucho těsně nad srdcem a slyšela jsem, jak jí buší – čím dál rychleji, jako by čekala, až něco řeknu. Věděla jsem, jakou moc má moje odpověď. Dokázala jí vyčarovat úsměv, nebo ne.

Co jsem mohla odpovědět než dvakrát ano? Ano, líbilo se mi tam. Ano, měla jsem štěstí. A taky to byla pravda.

3

Kolik mi tenkrát bylo? Možná šest nebo sedm. Těžko říct, protože si moc dobře nepamatuju, co bylo předtím.

Tabitu jsem zbožňovala. Byla krásná, i když strašně hubená, a hrávala si se mnou klidně hodiny. Měly jsme domeček pro panenky, skoro jako náš dům, se salonem a jídelnou a velkou kuchyní pro marty a otcovou pracovnou s psacím stolem a knihovnami. A v těch byly knížečky, jenomže v nich už nic. Když jsem se ptala, proč v nich nic není – tak nějak jsem čekala, že na stránkách něco objevím –, vysvětlovala mi, že knížky jsou jenom na ozdobu, tak jako třeba kytice ve váze.

Kolik lží mi musela navykládat pro moje dobro! Aby mě uchránila! Ale ona to svedla skvěle. Byla nesmírně vynalézavá.

V patře domečku jsme měly pokojíčky se záclonkami, tapetami a obrázky – krásnými obrázky ovoce a květin – a v podkroví ještě další menší pokojíčky, a dohromady pět koupelen, i když jedna z nich byla „toaleta“ – ale já si pod tím slovem nedokázala nic představit – a dole ještě sklep se spižírnou.

Měly jsme i úplně všechny panenky a panáčky: maminku v modrých šatečkách pro manželky velitelů, malinkou holčičku a k ní oblečky na výběr – ve třech barvách jako moje šaty –, tři marty ve špinavě zelených se zástěrou, strážce víry s čepicí, aby řídil auto a sekal trávník, dva anděly před vraty do zahrady, oba s prťavou plastovou zbraní, aby se k nám nikdo nemohl dostat a ublížit nám, a tatínka v uniformě velitelů jako ze škatulky. Moc toho nenamluvil a většinou jen chodil sem a tam a seděl v čele jídelního stolu a marty mu nosily na tácku nejrůznější věci a on se pak vždycky zavřel v pracovně.

V tomhle se panáček s velitelskou uniformou podobal tatínkovi, veliteli Kyleovi – ten se na mě taky usmíval a ptal se, jestli jsem hodná, a pak vždycky zmizel. Rozdíl byl jedině v tom, že u domečku jsem mohla sledovat, co panáček za dveřmi pracovny dělá – jak sedí za stolem u kompukomu a hromady papírů, ale s doopravdickým tatínkem jsem tu možnost neměla: chodit do otcovy pracovny bylo zakázáno.

Jen jsem věděla, že tam dělá nějakou moc a moc důležitou práci – důležitá práce byla totiž vždycky pánskou záležitostí, ženám se nesvěřovala, protože na ni nestačí, máme menší mozek, kam se žádná veliká myšlenka nevejde, jak nám v hodinách náboženství vysvětlovala teta Vidala. To by bylo jako učit kočku háčkovat, dodávala teta Estée v hodinách ručních prací a my se smály, protože ta představa byla opravdu k smíchu! Kočky přece nemají prsty!

Takže mužská hlava v sobě asi taky měla něco jako prsty a ta naše ne. Tím se to všechno vysvětluje, zdůrazňovala zas a znovu teta Vidala, takže už se nebudeme na nic ptát. Načež s mlasknutím stiskla rty, jako by za nimi zamkla všechna další slova, kdyby náhodou chtěla ven. A já věděla, že tam nějaká další slova budou, protože už ani tenkrát mi to s tou kočkou nějak nesedělo. Ta přece vůbec háčkovat nechce. A my nejsme kočky.

Se zákazy se otevírá prostor pro představivost. Proto taky Eva snědla jablko poznání, jak říkala teta Vidala: pro přílišnou představivost. A taky že je lepší něco nevědět. Jinak vám někdo serve okvětní plátky.

V krabici s domečkem přišla i maličká služebnice v červených šatečkách s velikým bříškem a bílým čepcem, aby jí nebylo vidět do obličeje, ale maminka říkala, že v našem domečku žádnou služebnici nepotřebujeme, protože už máme mě a nemusíme hamižně chtít víc než jednu holčičku. A tak jsme tu služebnici zabalili do papíru a Tabita navrhla, že bych jí časem mohla obdarovat nějakou kamarádku, která domeček nemá, ale se služebnicí by si vyhrála.

S radostí jsem figurku vrátila do krabice, protože mě služebnice popravdě řečeno trochu znervózňovaly. Potkávaly jsme je, když jsme si se školou někam vyšly v dvojstupu, s tetou v čele i na konci. Naším cílem býval většinou kostel nebo park, kde jsme hrály nějakou hru v kroužku, případně pozorovaly kachny. Později nás vezmou i na likvidace a modlitební sezení, v bílých šatech a závojích, abychom viděly, jak se lidi věší a berou, ale zatím jsme k tomu ještě nedozrály, jak říkala teta Estée.

V jednom parku byly houpačky, ale protože by nám při houpání mohl vítr zvednout sukni a někdo pod ni nakouknout, měly jsme na takovou kratochvíli rovnou zapomenout. Tuhle svobodu si mohli dovolit jen kluci – jenom oni se směli vznést do výšky a bez obav se oddat pádu, jenom oni mohli létat.

Já se ještě v životě nehoupala. Ale pořád si to moc přeju.

Cestou jsme na ulicích míjely služebnice, vždycky ve dvojicích s nákupními košíky. Nedívaly se na nás, nebo ne moc často nebo ne zpříma, a my jsme se neměly dívat na ně, protože civět na ně by bylo hulvátství, říkala teta Estée, stejně jako civět na mrzáky nebo na kohokoliv, kdo není jako my. A na služebnice jsme se nesměly ani ptát.

„Dozvíte se to všechno, až budete starší,“ oznámila nám jen teta Vidala. To všechno: služebnice byly součástí toho všeho. Takže něčeho špatného, něčeho, co se na nás nějak podepíše, nebo na čem se podepsalo něco jiného, což může být jedno a totéž. Byly dřív služebnice jako my, nosily bílou a růžovou a švestkově modrou? Nedávaly si pozor, odhalily snad vědomě nějakou svůdnou část těla?

Teď se z nich moc zahlédnout nedalo. Dokonce ani tvář ne, protože ji schovával ten jejich čepec. Vypadaly jedna jako druhá.

V našem domečku pro panenky byla i jedna teta, ačkoliv teta vlastně do domu nepatřila, patřila do školy nebo do Arduy, kde údajně tety žily. Když jsem si s domečkem hrála sama, zamykala jsem panenku v oblečení tety do sklepa, což ode mě byla špatnost. Bouchala na sklepní dveře, tloukla do nich pěstmi a křičela: „Pusť mě ven!“ ale maličká holčička s maličkou martou, která jí pomohla tetu zavřít, dělaly, že ji neslyší, anebo se smály.

Stydím se ještě dneska, když o svojí krutosti píšu, ačkoliv jsem se tak ošklivě zachovala jenom k panence. Ta hra svědčí o pomstychtivosti, kterou jsem v sobě bohužel nedokázala tak docela potlačit. Ale v líčení minulých událostí je lepší svědomitě přiznat i vlastní chyby, tak jako všechno ostatní jednání. Jinak by nikdo nepochopil, co vás k vašim rozhodnutím vedlo.

To Tabita mě učila upřímnosti, byť se její snahy mohou ve světle lží, které mi vyprávěla, jevit lehce ironicky. Ale abych jí nekřivdila – vůči sobě asi upřímná byla. Určitě se snažila být co nejlepším člověkem, jakým za daných okolností být mohla.

Když mi večer dovyprávěla pohádku na dobrou noc, uložila mě do postele s mou oblíbenou plyšovou velrybou – Bůh totiž stvořil velryby, aby si hrály v moři, takže jsem si s ní mohla hrát i já – a pak jsme se společně pomodlily.

Vlastně to byla taková písnička:

Když se k spánku ukládám,

Bohu duši v náruč dám,

zemřu-li, než přijde ráno,

přijmi, Bože, co Ti dáno.

Střež, anděli, spánek můj,

ty modli se, ty při mně stůj.

Z čtyř pak zbylí duši mou

v smrti Bohu odnesou…

Tabita dovedla krásně zpívat – měla hlas jako stříbrnou flétnu. Dodneška se mi zdá, že mi do usínání občas zní její zpěv.

Ta písnička mě ale z několika důvodů znepokojovala. Především kvůli andělům. Věděla jsem, že to mají být ti andílci v nočních košilkách a s křídly, ale já už si je tak nedovedla představit. Dosazovala jsem si místo nich naše anděly: ozbrojené hromotluky v černých uniformách s všitými křídly. Nelíbilo se mi, že by mi při spánku měla stát u postele na stráži taková čtveřice, protože to přece byli muži – co kdyby mi náhodou vykoukla zpod peřiny nějaká část těla? Třeba noha? Neprobudila by v nich chtíč? Rozhodně, o tom nebylo pochyb. Vzývaní andělé mě tedy neuklidňovali ani náhodou.

Nepřipadalo mi ani nijak zvlášť potěšující zmiňovat se při modlitbě o smrti ve spánku. Nemyslela jsem si, že by potkala zrovna mě, ale co kdyby? A jak vůbec vypadala moje duše – to, co by odnášeli andělé? Tabita mi vysvětlovala, že se tím myslí duchovní část člověka, která neumírá s tělem, což právě mělo být povznášející.

Ale jak ta moje duše vypadá? Představovala jsem si ji stejnou, jako jsem já sama, jenom mnohem menší: tak malinkatou jako tu holčičku v domečku pro panenky. Přebývala někde ve mně, takže možná právě ona byla ten vzácný poklad, k jehož ochraňování nás nabádala teta Vidala. Zaprodaly byste svou duši, vykládala nám a smrkala při tom, a ta by se pak zřítila do bezedné propasti, kde by vzplála plamenem, stejně jako ti chlípníci. A toho jsem se za každou cenu chtěla vyvarovat.

4

Na začátku dalšího období, které vám teď vylíčím, mi mohlo být tak osm nebo devět let. Vzpomínám si, co se odehrávalo, ale ne jak stará jsem byla. Přesná data se mi těžko pamatují, především protože jsme neměli kalendáře. Stejně se ale vynasnažím.

Tenkrát jsem se jmenovala Ágnes Jemíma. Ágnes znamená „beránek“, vysvětlovala mi maminka Tabita. A přidávala básničku:

Beránku, kde ses vzal?

Víš ty snad, kde ses vzal?

Pokračovala ještě dál, ale já už ji zapomněla.

A Jemíma pocházela z Bible. Byla to velmi výjimečná holčička, protože Bůh na jejího otce Jóba seslal neštěstí jako zkoušku, a nejhůř ho zkoušel tím, že mu zabil všechny děti. Všechny syny a všechny dcery: zabil mu je! Kdykoliv jsem ten příběh slyšela, naskakovala mi z něj husí kůže. Jak strašlivě si asi Jób musel připadat, když se mu to doneslo.

Ale zkouškou prošel a Bůh ho obdaroval novými dětmi – několika syny a taky mu dal tři dcery –, takže zase došel štěstí. Jemíma byla jedna z těch tří dcer. „Bůh ji Jóbovi daroval, stejně jako tebe daroval mně,“ říkala mi maminka.

„A ty jsi měla smůlu? Než sis mě vybrala?“

„Ano,“ přitakala s úsměvem.

„A prošla jsi zkouškou?“

„Musela jsem. Jinak bych si přece nemohla vybrat tak úžasnou dcerušku, jako jsi ty.“

Byla jsem ráda, že ten příběh dopadl tak dobře. Teprve později jsem se nad ním zamýšlela hlouběji: jak mohl Bůh podstrčit Jóbovi novou várku dětí a očekávat, že bude dělat, jako by na těch mrtvých už nezáleželo?

Když jsem nebyla ve škole nebo s maminkou – a s tou jsem trávila čím dál míň času, protože si chodila čím dál častěji lehnout nahoru do ložnice, aby si, jak říkaly marty, „odpočinula“ –, sedávala jsem v kuchyni, protože mě bavilo sledovat marty, jak zadělávají těsto na chleba a na sušenky a buchty, nebo připravují záviny a polívky a dusí maso se zeleninou. Martám se říkalo marty, protože marty byly prostě marty, a všechny chodily ve stejných šatech, ale každá z nich měla i svoje jméno. Naše se jmenovaly Vera, Rosa a Sila: pracovaly u nás tři, protože můj otec byl hodně důležitý velitel. Oblíbila jsem si hlavně Silu, protože se mnou mluvila laskavě, Vera byla hrubá a Rosa se mračila. Ne že by to dělala schválně, prostě tak jenom vypadala. Byla z nich nejstarší.

„Můžu vám pomáhat?“ dožadovala jsem se vždycky. Daly mi kousíček těsta na chleba, abych si s ním hrála, a já z něj vyrobila postavičku a tu jsme strčily do trouby s tím, co se právě peklo. Vždycky jsem vyráběla jenom panáčka, nikdy panenku, protože když se upekl, snědla jsem ho a připadala jsem si, jako bych nad ním měla tajnou moc. Bylo mi totiž čím dál tím jasnější, že navzdory pudům, které jsem v mužích podle tety Vidaly vzbuzovala, jsem nad nimi jinak vůbec žádnou moc neměla.

„Můžu i zadělat na chleba?“ zeptala jsem se jednou Sily, když vytahovala mísu na těsto. Sledovala jsem je při tom tolikrát, až jsem nabyla dojmu, že bych chleba dovedla udělat úplně sama.

„S tím se nemusíš trápit,“ zamračila se Rosa víc než obvykle.

„Proč?“ nechápala jsem.

„Protože na to budeš mít marty,“ zachechtala se Vera tím svým hrubým hlasem. „Až ti vyberou ňákýho tučnýho manžílka.“

„Já si nevezmu tučnýho.“ Takhle jsem si manžela nepředstavovala.

„To víš, že ne. To se jenom tak říká,“ chlácholila mě Sila.

„A nebudeš muset chodit ani nakupovat,“ dodala Rosa. „To za tebe taky obstará marta. Nebo služebnice, jestli budeš nějakou potřebovat.“

„Možná ani ne,“ uvažovala Vera. „Když si vezmeš, že její máma –“

„O tom nemluv,“ napomenula ji Sila.

„O čem?“ zbystřila jsem. „Co moje máma?“ Věděla jsem, že s ní souvisí něco, o čem se nesmí mluvit – poznala jsem to podle toho, jak vyslovovaly „odpočívat“ –, a to mě děsilo.

„Prostě jen že tvoje maminka mohla mít vlastní dítě,“ vysvětlila mi Sila konejšivě, „a tobě se to určitě taky povede. A ty bys chtěla mít děťátko, viď, že jo, zlatíčko?“

„To jo,“ přitakala jsem, „ale ne manžela. Dělá se mi z nich zle.“ Nato se všechny tři rozesmály.

„Ze všech přece ne,“ namítla Sila. „Tvůj otec je taky manžel.“ Na to se nedalo nic říct.

„Neboj, oni dohlídnou, aby byl co k čemu,“ připojila se Rosa. „Neprovdaj tě jen tak za někoho.“

„Musej dbát na svoje postavení,“ dodala Vera. „Rozhodně to bude terno.“

Ale já už na manžely myslet nechtěla. „A co když budu chtít?“ nenechala jsem se odbýt. „Udělat ten chleba.“ Dotklo se mě, že se bavily tak, abych jim nerozuměla, nepustily mě mezi sebe. „Úplně sama.“

„No tak to by tě tvoje marty samozřejmě musely nechat,“ připustila Sila. „Byla bys přece paní domu. Ale asi by nad tebou ohrnovaly nos. Taky by měly dojem, že jim zasahuješ do jejich pravomocí. Do toho, co dovedou nejlíp. A to bys přece nechtěla, aby se na tebe dívaly skrz prsty, že ne, zlatíčko?“

„A manželovi by to taky nebylo po chuti,“ připomněla Vera a zase se tak hrubě zachechtala. „Nedělá to dobře rukám. Koukni na ty moje!“ Zvedla je: na sukovitých kloubech jí praskala kůže, nehty krátké, všude samá oděrka – ani trošku se nepodobaly křehkým a elegantním ručkám mojí maminky, s tím kouzelným prstenem. „Tvrdá práce – tu vždycky odnesou ruce. Nebude chtít, abys mu smrděla droždím.“

„Nebo dezinfekcí,“ dodala Rosa. „Z drhnutí podlahy.“

„Bude chtít, abys seděla u vyšívání a tak,“ doplnila Vera.

„Drobným stehem,“ odfrkla pohrdlivě Rosa.

Vyšívání mi nijak zvlášť nešlo. Dělám ho prý halabala, neumím utahovat. „To já právě nemůžu vystát. Chci zadělávat na chleba.“

„Nemůžeme vždycky dělat, co se nám zlíbí,“ krotila mě Sila vlídně. „Ani ty ne.“

„A občas musíme dělat to, co se nám přímo protiví,“ dodala Vera. „I ty.“

„No tak mi to nedovolte!“ vykřikla jsem. „Jste na mě zlý!“ A vyběhla jsem z kuchyně.

To už se mi koulely po tvářích slzy. Ačkoliv jsem měla zakázáno maminku rušit, vplížila jsem se k ní nahoru do pokoje. Ležela pod tou krásnou bílou dekou s modrým kvítím. Měla zavřené oči, ale musela mě slyšet, protože je otevřela. Kdykoliv jsem ji viděla, připadaly mi její oči větší a zářivější.

„Copak je, broučku?“ zeptala se.

Vlezla jsem si k ní pod deku a přitulila jsem se. Byla krásně teploučká.

„To není fér,“ vzlykala jsem. „Nechci se vdávat! Proč musím?“

Neřekla: Protože je to tvoje povinnost, jak by prohlásila teta Vidala, ani: Uvidíš, že budeš chtít, až přijde tvůj čas, jak by odpověděla teta Estée. Mlčky mě objala a hladila mě po vlasech.

„Nezapomeň, že jsem si tě vybrala,“ zašeptala, „mezi tolika.“

Ale já už byla na pohádky moc velká: nevěřila jsem jí to s tím zámkem, kouzelným prstenem, čarodějnicemi a útěkem. „To sis jenom vymyslela,“ vybafla jsem na ni. „Vylezla jsem ti z břicha, jako všechny děti.“ Nepřisvědčila. Dál jen mlčela. A mě bůhvíproč sevřela úzkost.

„Že jo? Nebo snad ne? Řekla mi to Šúnemit. Ve škole. To s tím břichem.“

Přivinula mě k sobě ještě pevněji. „Ať se stane, co se stane,“ pronesla po chvíli, „chci, abys nikdy nezapomněla, že jsem tě měla nade všecko ráda.“

5

Asi uhádnete, co bude následovat, a je to moc smutná část příběhu.

Moje maminka umírala. Věděli to všichni, kromě mě.

Zjistila jsem to od Šúnemit a ta tvrdila, že je moje nejlepší kamarádka. Nejlepší kamarádky jsme mít neměly. To se nedělá, uzavírat se takhle ostatním, napomínala nás teta Estée: ostatní děvčata si pak připadají odstrčená a my si máme navzájem pomáhat a společně se snažit o dokonalost.

Teta Vidala říkala, že nejlepší kamarádky si akorát pořád něco šuškají a kujou pikle a mají tajemství a že pikle a tajemství vedou k neposlušnosti vůči Bohu a neposlušnost vede ke vzpouře a ze vzpurných děvčat rostou vzpurné ženy a vzpurné ženy jsou ještě horší než vzpurní muži, protože ze vzpurných mužů se stávají zrádci, ale ze vzpurných žen cizoložnice.

Nato se ozvala Beka tím svým myším hláskem: „Co je to cizoložnice?“ Všechny nás to překvapilo, protože se málokdy na něco zeptala. Její otec nebyl velitel jako naši. Byl jenom zubař: nejlepší ze všech zubařů a naše rodiny k němu všechny chodily, a proto s námi směla Beka do školy. Což ovšem neznamenalo, že by se na ni ostatní nedívaly spatra a neočekávaly od ní, že se bude chovat uctivě.

Seděla vedle mě – vždycky se snažila sednout si vedle mě, pokud ji Šúnemit nevyšoupla – a já cítila, jak se roztřásla. Dostala jsem strach, že ji teta Vidala potrestá za nestoudnost, ale z té ji nikdo obvinit nemohl, dokonce ani teta Vidala ne.

„Jak se můžeš tak hloupě ptát?“ zasyčela na ni šeptem Šúnemit a teta Vidala se usmála, pokud toho vůbec byla schopná, a prohlásila, že doufá, že to Beka nikdy nezkusí zjistit na vlastní kůži, jelikož cizoložnice čeká ukamenování nebo oběšení s pytlem přes hlavu. Teta Estée namítla, že snad není třeba nás takhle zbytečně děsit, a dodala, že jsme jedna jako druhá vzácná květinka, a kdo kdy viděl vzpurnou květinku?

Zadívaly jsme se na ni a kulily jsme oči jako nevinnost sama a horlivě přikyvovaly na znamení souhlasu. Tady by se žádná vzpurná květinka nenašla!

Šúnemit měla doma jenom jednu martu a já tři, takže můj otec musel být mnohem významnější než její. Zpětně mi dochází, že právě proto se mnou chtěla tak kamarádit. Byla podsaditá a já jí záviděla tloušťku dlouhých copů, protože moje cůpky nestály za nic, a díky černému obočí vypadala i mnohem starší. Byla bojovná, ale jenom tetám za zády. Když jsme se mezi sebou o něčem dohadovaly, musela mít vždycky pravdu. Jakmile jí někdo odporoval, jenom svoje tvrzení zopakovala, zato hlasitěji. K ostatním spolužačkám se chovala neurvale – spadeno měla hlavně na Beku – a já se ke svojí hanbě musím přiznat, že jsem nesebrala odvahu postavit se jí. Při jednání s vrstevnicemi jsem se projevovala jako slaboch, ačkoliv naše marty se doma nechávaly slyšet, že jsem tvrdá palice.

„Tvoje máma umírá, viď?“ pošeptala mi Šúnemit jednou u oběda.

„Nene!“ vyhrkla jsem šeptem. „Jenom jí není dobře!“ Tak tomu říkaly marty: Tvojí matce není dobře. Proto taky tak polehávala a odpočívala a kašlala. V poslední době jí nosily jídlo do ložnice a podnosy se vracely s téměř netknutými talíři.

Už jsem ji ani nesměla moc navštěvovat. A když jsem se k ní vplížila, panovalo v pokoji šero. Už to tam nevonělo jako ona, tou lehounkou sladkou vůní bohyšek v naší zahradě – připadalo mi, jako by se jí pod postelí schovával někdo cizí, kdo se už hodně dlouho nemyl.

Sedávala jsem vedle ní a ona ležela stočená pod modrým kvítím přikrývky, držela jsem ji za hubeňoučkou levou ruku s kouzelným prstenem a vyptávala se, kdy jí zase bude dobře, a ona odpovídala, že se modlí, aby to trápení brzy skončilo. To mě uklidnilo: pak jí přece bude líp. Potom se mě většinou zeptala, jestli jsem hodná a jestli jsem šťastná, a já ji ubezpečovala, že jsem, a ona mi stiskla ruku a poprosila mě, abych se s ní pomodlila, takže jsme spolu zpívaly tu písničku o andělech na stráži kolem postele. Pak mi poděkovala a hlesla, že pro dnešek už je toho na ni moc.

„Ale umírá,“ nedala se Šúnemit. „Proto jí není dobře. Protože umírá!“

„To není pravda!“ samou zlostí jsem zapomněla šeptat. „Brzy jí bude líp. Protože tohle trápení skončí. Modlí se za to!“

„Děvčata,“ napomenula nás teta Estée. „Při jídle se nemluví, teď máme pusy na kousání, a při tom se klábosit nedá. Takovou dobrotu si přece musíme pěkně vychutnat, že ano?“ Měly jsme chleba s vajíčkem, což mi jindy chutnalo. Ale v tu chvíli se mi z pachu vajec zvedl žaludek.

„Slyšela jsem to od mojí marty,“ informovala mě šeptem Šúnemit, když se teta Estée otočila. „Říkala jí to tvoje marta. Takže je to pravda.“

„Která?“ Nemohla jsem uvěřit, že by se kterákoliv z nich mohla zachovat tak proradně a někomu namluvit, že moje maminka umírá – dokonce ani věčně načuřená Rosa.

„Jak to mám vědět? Prostě marta,“ odsekla Šúnemit a pohodila těmi svými copy.

Jen co mě odpoledne přivezl náš strážce ze školy domů, vrazila jsem do kuchyně. Sila válela těsto na závin, Vera porcovala kuře. Vzadu na sporáku bublala v hrnci voda na polívku: přijdou do ní kosti a odřezky z kuřete a zeleniny. Naše marty dokázaly zužitkovat úplně všechno, nic nepřišlo nazmar.

Rosa se skláněla nad dvojitým dřezem a myla nádobí. Měli jsme i myčku, ale marty ji nepoužívaly, jenom když otec pořádal večeři pro ostatní velitele, protože spotřebovala moc elektřiny, říkala Vera, a kvůli válce se s ní muselo šetřit. Slyšela jsem od nich, že s tou válkou je to jako s hlídaným hrncem, v tom snad taky nikdy nezačne bublat, nebo jako s Ezechielovým kolem z Bible, protože to se taky jenom točilo a nikam se neposouvalo – ale tyhle řeči vedly jenom mezi sebou.

„Šúnemit říkala, že jedna z vás namluvila její martě, že maminka umírá,“ vyhrkla jsem. „Která z vás takhle lhala?“

Všechny tři strnuly. Jako bych mávla kouzelnou hůlkou a nechala je zkamenět: Silu se zvednutým válečkem, Veru se sekáčkem a kuřecím krkem v rukou, Rosu s tácem a houbou na nádobí. Pak se po sobě podívaly.

„My myslely, že to víš,“ řekla Sila laskavě. „Že ti to maminka řekla sama.“

„Nebo otec,“ dodala Vera. To byla hloupost, protože kdy by mi to asi tak řekl? Málokdy se teď vůbec vyskytoval doma, a když už, večeřel buďto sám v jídelně, nebo se zavíral v pracovně s důležitými záležitostmi.

„Je nám to hrozně líto,“ připojila se Rosa. „Tvoje matka je moc hodná ženská.“

„Vzorná manželka,“ souhlasila Vera. „Snášela všechno to utrpení statečně, ani si nepostěžovala.“ Ale to už jsem se s brekem svezla na stůl.

„Všechny musíme snášet soužení, kterými nás Bůh zkouší,“ hlesla Sila. „A neztrácet naději.“

Naději v co, pomyslela jsem si. V co se asi tak dá ještě doufat? V tu chvíli jsem před sebou viděla jen samotu a temnotu.

Maminka umřela o dva dny později, v noci, ale já se to dozvěděla až ráno. Zlobila jsem se na ni, že byla na smrt nemocná a neřekla mi o tom – ačkoliv mi to vlastně říkala: modlila se přece, aby trápení brzy skončilo, a její modlitby byly vyslyšeny.

Když mě přešla zlost, měla jsem pocit, jako by někdo kousek ze mě odsekl – kousek srdce, protože to muselo umřít s ní. Doufala jsem, že ona čtveřice andělů byla skutečná a že ji opravdu střežili a odnesli její duši, jak jsme o tom zpívaly. Snažila jsem se představit si, jak ji zvedají a nesou vzhůru na zlatavá oblaka. Ale nedokázala jsem tomu uvěřit.

III

Chvalozpěv

Rukopis z Rezidence Ardua

6

Když jsem se včera večer chystala do postele, rozpustila jsem si vlasy, nebo spíš to, co z nich zbylo. V jedné ze svých posilujících homilií jsem před několika lety kázala našim tetám o marnivosti, která se k nám přes veškeré snahy vymýtit ji vkrádá. „Život není o vlasech,“ prohlásila jsem tehdy jen napůl v žertu. Což je pravda, na druhou stranu je pravda i to, že vlasy jsou o životě. Jsou plamenem svíčky našeho těla, a jak plamen slábne, scvrkává se i tělo, ztrácí pevnost. V dobách horních drdolů jsem mívala krásný horní drdol, když se nosily drdoly vzadu, bylo mi co závidět zezadu. Ale teď mám vlasy jako naše zdejší pokrmy: ubohé a krátké. Plamen mého života pomalu chřadne, pomaleji, než by se některým z mého okolí zamlouvalo, ale rychleji, že si možná uvědomují.

Zadívala jsem se na svůj obraz. Vynálezce zrcadla se většině z nás příliš nezavděčil: museli jsme asi být spokojenější, než jsme zjistili, jak vypadáme. Ale tak strašně na tom ještě nejsem, chlácholím se: obličej nejeví známky slabosti. Uchovává si koženost, s příslovečnou bradavicí na bradě, typické rysy se jen prohlubují. Nikdy jsem nebývala koketně krásná, ale pohlednější ano, což se už teď rozhodně říct nedá. Nanejvýš by se dalo sáhnout po výrazu „majestátní“.

Jak jednou skončím, napadalo mě. Dožiju se laskavě přehlíženého stáří, kostnatění? Stanu se vlastní uctívanou sochou? Nebo padnu spolu s režimem a svou kamennou kopií, odvlečou mě a prodají jako kuriozitu, ozdobu trávníku, kus ohavného kýče?

Nebo mě budou soudit jako stvůru, postaví mě před popravčí četu a mrtvolu zavěsí na kandelábr všem na očích? Rozsápe mě lůza, nabodne mi hlavu na kůl a ponese ji vítězoslavně ulicemi za jásotu a pro všeobecné pobavení? Jistě jsem mezi ní rozesela zášti víc než dost.

Nicméně prozatím zůstává rozhodování částečně v mých rukou. Ne jestli zemřu, ale kdy a jak. Nedá se už jen to považovat za svobodu?

A abych nezapomněla – rozhodnu i o tom, koho stáhnu s sebou. Seznam už mám.

Dovedu si představit, jak o mně musíš při čtení těchto řádků smýšlet, pokud mě předstihla má proslulost a podařilo se Ti rozluštit, kdo jsem – nebo kým jsem byla.

V současnosti jsem legendou, živou, nebo spíš živoucí, bez života a k smrti vyčerpanou. Jsem zarámovanou hlavou ve třídách – pro dívky dostatečně vysoce postavené na to, aby chodily do třídy –, kde je s krutým úsměvem tiše napomínám. Jsem bubák, jímž marty straší malé děti – Jestli budete zlobit, přijde si pro vás teta Lydie! A zároveň vzor morální dokonalosti, o jakou je třeba usilovat – Co byste podle tety Lydie měly udělat? –, soudce a rozhodčí v mlhavé inkvizici představivosti – Co by na to řekla teta Lydie?

Nabobtnala jsem mocí, pravda, ale přitom jsem se i rozpila do neurčita – ztratila jsem podobu, nemám pevné obrysy. Jsem všude a nikde – vrhám zneklidňující stín dokonce i do hlav velitelů. Jak se můžu znovu stát sama sebou? Jak se můžu zmenšit na svou běžnou velikost, na velikost obyčejné ženy?

Ale na to už je možná příliš pozdě. Člověk učiní první krok, a aby se zachránil před jeho důsledky, dělá další. V dobách, jako je ta naše, má na výběr jenom dva směry: vzhůru, nebo strmým pádem.

Dneska byl první úplněk po jednadvacátém březnu. Jinde po světě porážejí a pojídají jehňátka, cpou se velikonočními vajíčky v souvislosti s neolitickými bohyněmi plodnosti, které nikomu ani nepřijdou na mysl.

Tady v Rezidenci Ardua vynecháváme tělo beránka, ale vajíčka držíme. A já povolila tu zvláštní výsadu, že se smějí nabarvit: růžovou jako pro novorozenou holčičku, bledě modrou pro chlapečka. Nedovedete si představit, kolik radosti jsem tím přinesla tetám a čekatelkám shromážděným v refektáři na večeři! Naše strava je jednotvárná a jakákoliv obměna potěší, dokonce i pouhá obměna barvy.

Když se mísa pastelových vajec objevila na stole a dostalo se jí patřičného obdivu, zahájila jsem naši skromnou hostinu obvyklou modlitbou vděčnosti – Požehnej tomuto pokrmu pro naše poslání a nedej nám sejíti z cesty, ó Pane – a pak přidala ještě jednu k jarní rovnodennosti:

Nechť se naše srdce otevřou, tak jako se rok otevírá jaru: požehnej našim dcerám, našim manželkám, našim tetám a čekatelkám, požehnej našim perlám v jejich misionářské práci v zahraničí a sešli svou nebeskou milost našim padlým sestrám, služebnicím, ó Pane, a umožni jim vykoupiti se obětováním svých těl a porodních bolestí dle vůle Tvé.

Požehnej rovněž Nikolce, děťátku, o něž nás oloupila její proradná matka služebnice a skryla je v bezbožné Kanadě. Požehnej i všem neviňátkům, jež představuje a která jsou odsouzena k výchově zvrácenými. Jsme s nimi v myšlenkách a modlitbách. Modlíme se, abychom se s Nikolkou zase shledaly: kéž se k nám z milosti Boží navrátí.

Per ardua cum estrus. Amen.

S tímhle těžko uchopitelným heslem jsem to vážně vyhmátla. Znamená ardua „nepřízeň osudu“, nebo „porodní bolesti“? Pojí se estrus s pohlavními hormony, nebo s pohanskými obřady vítání jara? Ani starousedlice Rezidence Ardua to nevědí, nebo je jim to jedno. Stačí opakovat správná slova ve správném pořadí a nic jim nehrozí.

A pak je tu Nikolka. Když jsem se modlila za její návrat, upíraly se všechny oči k její podobizně na stěně za mnou. Taková šikovná pomocnice: burcuje věřící, zasévá nenávist vůči našim nepřátelům, svědčí o možnosti zrady uvnitř Gileádu a nevyzpytatelnosti úskočných služebnic, jimž není radno důvěřovat. A tím se její využití neuzavírá, pomyslela jsem si: v mých rukou – pokud se do nich kdy dostane – čeká Nikolku skvělá budoucnost.

To všechno se mi honilo hlavou během závěrečného chvalozpěvu, kterým nás tak libozvučně obšťastnilo trio mladých čekatelek. A my ostatní jako u vytržení naslouchaly jejich čistým a jasným hlasům. Možná se Ti to podle mých záznamů nechce ani věřit, ale i v Gileádu byl sdostatek krásy. Proč bychom ji neměly vyhledávat? Byly jsme přece lidské bytosti.

Vida, mluvím o nás v minulém čase.

Nápěv pocházel ze starého žalmu, ale slova jsme dodaly vlastní:

Pán Bůh nás vidí, pravda vždy září,

snadno jest vidět veškerý hřích,

ten pohled vede mě lednem i zářím,

na cestách i všech návratech mých.

Ze srdcí vyrvem neřest tajenou,

v modlitbách, v slzách přijmi oběť mou.

Poslušnost Jemu rozkazem jest nám,

pokorně budu držet daný směr!

V nelehké službě Jím se vždy vést dám,

nechť víra naše nemá žádných děr!

Dusíce v sobě touhy neblahé,

vzdáme se sebe v oddanosti své.

Banální slova, která nikomu neučarují: to klidně můžu prohlásit, protože jsem je sama napsala. Jenomže účelem takových ód nebývá poezie. Jejich cílem je prostě připomínat těm, kdo je zpívají, jakou cenu by zaplatily, kdyby sešly z předurčené cesty. A pokud jde o prohřešky, tady v Ardue neznáme slitování.

Po zpěvu jsme se pustily do slavnostního hodování. Všimla jsem si, že si teta Elizabeth vzala o vajíčko nad příděl a teta Helena si zase ostentativně jedno odepřela. Teta Vidala smrkala do kapesníku, přejížděla zarudlýma očima z jedné na druhou, a pak je stočila ke mně. Co má za lubem? Co se z toho vyklube?

Po naší malé oslavě jsem se vydala na pravidelnou noční pouť do knihovny sv. Hildegardy na druhém konci rezidence, po chodníčku zalitém měsícem a stínem mojí sochy. Vstoupila jsem, pozdravila noční službu a prošla všeobecným oddělením, kde se tři naše čekatelky potýkaly s čerstvě nabytou gramotností. Přerázovala jsem studovnou, kam se smí jen s povolením a kde ve tmě uzamčených schrán hřadují Bible se svou tajuplnou energií.

Otočila jsem klíčem v zámku a otevřela dveře do Genealogického archivu rodových linií s přísně utajovanými složkami. Musíme úzkostlivě zaznamenávat, kdo je s kým spřízněn, jak oficiálně, tak i ve skutečnosti: při systému služebnic se nezřídka stane, že dítě není biologickou ratolestí vyvolené matky, či dokonce zákonného otce, protože služebnice si v zoufalství vždycky nějakou tu cestičku k oplodnění najde. A my musíme zůstávat v obraze, abychom zabránily incestu: už tak se rodí víc než dost nedětí. V zájmu Arduy je rovněž nechávat si takové informace výlučně pro sebe: archiv je tlukoucím srdcem naší komunity.

Konečně usedám v soukromé svatyni, hluboko v sekci zakázané světové literatury. Na svých policích jsem shromáždila vybrané zavržené svazky, respektive zapovězené nižším vrstvám. Jane Eyrovou, Annu Kareninu, Tess z d’Urbervillů, Ztracený ráj, Životy dívek a žen – jakou morální paniku by mohl zapříčinit každičký z těch titulů, kdybychom je vypustily mezi čekatelky! Mám tu i další sbírku přístupnou jen několika vyvoleným – v duchu jsem ji pojmenovala Tajné dějiny Gileádu. Není všechno zlato, co dokáže podkopat a z čeho lze vytěžit víc než peníze: vědomosti jsou moc, zejména ty, jež dovedou poškodit dobrou pověst. Nejsem první, komu to došlo, nebo kdo se je pokusil zúročit – na tomhle principu pracují všechny zpravodajské služby světa.

V bezpečí své kóje vytáhnu zárodek rukopisu ze skrýše vyříznuté do jednoho z našich obscénních spisů, do Apologia pro vita sua od kardinála Johna Henryho Newmana. Tu jeho objemnou životní obhajobu už nikdo nečte, jelikož katolická víra se u nás považuje za kacířství, ne-li za šamanismus, a proto není v ničím zájmu do něj nahlížet. Ale pokud tak někdo učiní, čeká mě kulka do týla: předčasná, protože jsem se světem vezdejším ještě zdaleka neskoncovala. Pokud a až na to dojde, stane se tak s mnohem větším třeskem.

Nezvolila jsem si páně kardinálovu bichli náhodou – ostatně oč jiného se tu snažím než obhájit vlastní život? Život, jaký jsem vedla. Život, jaký jsem – jak si říkám – nemohla nevést. Kdysi, před nástupem dnešního režimu, bych se obhajobou vlastního života ani nezabývala. Nepovažovala bych ji za potřebnou. Působila jsem jako soudkyně v oblasti rodinného práva, na kteroužto pozici jsem se vypracovala za desítky let plného nasazení a houževnatého kariérního postupu, a vykonávala jsem tuto funkci co nejpoctivěji a nespravedlivěji. Snažila jsem se o nápravu světa tak, jak jsem ji chápala a nakolik mi to má profese umožňovala. Přispívala jsem na charitu, odevzdávala svůj hlas v místních i celostátních volbách, zastávala jsem ušlechtilé názory. Považovala jsem se za slušného člověka – a očekávala jsem, že se má bezúhonnost setká se skromným uznáním.

V jak velkém omylu jsem žila a v čem všem jsem se mýlila, mi došlo v den, kdy mě zatkli.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.