Ukázka elektronické knihy

edice angloamerických autorů

Mlíkař

ANNA
BURNSOVÁ

přeložila Ester Žantovská

argo

Tato kniha vychází s podporou Literature Ireland

Edici angloamerických autorů řídí Petr Onufer

Mlíkař

ANNA

BURNSOVÁ

Z anglického originálu Milkman,

vydaného nakladatelstvím Faber & Faber v Londýně roku 2018,

přeložila Ester Žantovská

Doslov Daniela Theinová

Odpovědná redaktorka Hana Zahradníková

Korektura Anežka Dudková

Ilustrace na obálce Josef Bolf

Grafická úprava a sazba Jana Vahalíková

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2020 jako svou 4471. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3307-3 (váz.)

ISBN 978-80-257-3368-4 (e-kniha)

Copyright © Anna Burns, 2018

Czech edition © Argo, 2020

Translation © Ester Žantovská, 2020

Afterword © Daniela Theinová, 2020

Cover art © Josef Bolf, 2020

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Kosmas, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Pro Katy Nicholsonovou, Clare Dimondovou a Jamese Smithe

I.

V ten den, kdy mi Někdo McNěkdo zabořil pistoli do prsou a řek, že jsem kočka prašivá, a vyhrožoval, že mě zastřelí, v ten samý den zabili mlíkaře. Zastřelilo ho policejní komando a mně bylo fuk, že ho zastřelili. Některým lidem to ale fuk nebylo, mimo jiné těm, kteří mě, jak se říká, „znali akorát vod vidění“, a tak jsem se dostala do řečí, protože o mně začali šířit drby, nebo teda spíš můj první švagr s tím začal, že prý mám s tímhletím mlíkařem poměr, a že mi je osmnáct a jemu jednačtyřicet. Věděla jsem, kolik mu je, ne proto, že ho zastřelili a říkali to pak v televizi, ale proto, že už se o tom šuškalo dlouho, že místní drbny už pár měsíců před tím, než ho zastřelili, roznášely, že jednačtyřicet a osmnáct je nechutný, že rozdíl třiadvacet let je nechutnej, že je ženatej a že mi na lep neskočí, protože je tu spousta tichých, nenápadných lidí, co to všechno bedlivě sledujou. Navíc se zdálo, že celý tenhle poměr s mlíkařem je moje chyba. Jenže já s mlíkařem žádný poměr neměla. Mlíkaře jsem neměla ráda a to, jak mě pronásledoval a snažil se něco si se mnou začít, mě děsilo a vyvádělo z míry. Ani prvního švagra jsem neměla ráda. Byl posedlý fantazírováním o sexuálním životě druhých. O mým sexuálním životě. Když jsem byla mladší, když mi bylo dvanáct, když naskočil jako náhradník, aby se nejstarší ségra vzpamatovala z dlouhodobýho vztahu s přítelem, co mu musela dát kopačky, protože ji podváděl, tak tehdy tenhle novej chlap tuhle ségru zbouchnul a hned potom se vzali. Od první chvíle, kdy mě uviděl, měl na mě oplzlý poznámky – o mý laskonce, o mý oháňce, o mým doupátku, o mý číče, o mý komůrce, o mý rozšklebenosti, o mý hrmě – a používal slova, sexuálně zabarvený slova, kterým jsem nerozuměla. Věděl, že jim nerozumím, ale že toho vím dost, aby mi došlo, že jde o sex. Přesně to ho na tom uspokojovalo. Bylo mu pětatřicet. Dvanáct a pětatřicet. Taky třiadvacet let rozdíl.

Takže dělal tyhlety poznámky a měl pocit, že má na tyhlety poznámky právo, a já neříkala nic, protože jsem nevěděla, jak na toho člověka reagovat. Když byla v místnosti ségra, nechával si svý komentáře pro sebe. Ale jakmile z místnosti odešla, jako kdyby v něm někdo otočil knoflíkem. Pozitivní bylo, že fyzicky jsem se ho nebála. Tehdy tam u nás bylo násilí hlavním měřítkem, kterým všichni posuzovali všechny ostatní, a já okamžitě vycítila, že on to v sobě nemá, že odtud vítr nevane. I přesto mě ale svou predátorskou povahou vždycky úplně paralyzoval. Takže on byl prostě šmejd a ona chudák nechtěně těhotná a pořád zamilovaná do svýho dlouhodobýho chlapa, a pořád nemohla uvěřit, co jí dlouhodobej chlap udělal, a že mu nechybí, což mu opravdu nechyběla. Byl už jinde a s jinou. Toho chlapa, co byl teď s ní, vlastně nevnímala, staršího chlapa, co si ho vzala, ale byla ještě moc mladá a moc nešťastná a moc zamilovaná – jen teda ne do něj – než aby jim to mohlo klapat. Přestala jsem ji navštěvovat, přestože byla tak smutná, protože už jsem ty jeho výrazy a výmluvný grimasy nedokázala snášet. Šest let nato, zatímco se soustavně snažil prošmátrat se ke mně i k mým zbývajícím starším ségrám a my ho všechny tři – přímo, nepřímo, zdvořile i hrubě – posílaly do hajzlu, se zničehonic na scéně objevil mlíkař, rovněž nezvaný, ale mnohem děsivější a mnohem nebezpečnější.

Čí mlíkař to je, to jsem nevěděla. Náš mlíkař to nebyl. Myslím, že nebyl ničí. Nepřijímal objednávky. Nikdy s sebou neměl mlíko. Nikdy nikomu mlíko nedovez. A taky neřídil mlíkařskou dodávku. Namísto toho jezdil autem, různými auty, nablýskanými bouráky, i když on sám tedy nablýskaný rozhodně nebyl. Přesto jsem si mlíkaře i těch aut všimla, teprve až když se v nich začal cpát přímo do mýho zornýho pole. Pak měl taky dodávku – malou, bílou, nevýraznou, pokaždý tak nějak jinou. Čas od času ho bylo vidět i za volantem týhle dodávky.

A tak se jednoho dne objevil v jednom ze svých aut, právě když jsem si za chůze četla Ivanhoea. Často jsem si za chůze četla. Nic špatnýho jsem na tom neviděla, ale stal se z toho další důkaz na seznamu důkazů proti mně. „Čtení za chůze“ rozhodně na seznam patřilo.

„Ty seš jedna z těch holek od tamtoho, že jo? Tvůj táta byl ten a ten, ne? Tví bráchové, tendle, tendle, tendle a tendle, hráli hurling, že jo? Naskoč si. Svezu tě.“

Znělo to nenuceně a dvířka u spolujezdce už se otvírala. Vytrhlo mě to ze čtení. Neslyšela jsem to auto přijíždět. A ani jsem ho, toho muže za volantem, nikdy předtím neviděla. Nakláněl se přes sedadlo spolujezdce a díval se na mě, s úsměvem a přátelsky, tak jakože laskavě. Ale tehdy, v osmnácti, už ve mně „s úsměvem, přátelsky a laskavě“ probouzelo zvýšenou ostražitost. Nešlo o to svezení. Lidi, co tady u nás měli auta, často zastavovali a nabízeli svezení těm, co mířili ze čtvrti nebo se do ní zase vraceli. Aut bylo tehdy málo a veřejnou dopravu kvůli obavám z bombových útoků a únosů periodicky pozastavovali. Nešlo ani o strach ze sexuální autoturistiky, nabírání šlapek rovnou z chodníku možná byla běžně uznávaná praktika, ale tady u nás to běžná praktika teda určitě nebyla. Já se s ní rozhodně nikdy předtím nesetkala. Svézt jsem ale každopádně nechtěla. Jakože obecně, nikdy. Chodila jsem ráda – chodila a četla, chodila a přemýšlela. A taky jakože konkrétně, v tomhle případě, jsem svézt nechtěla, protože jsem nechtěla nastoupit do auta s tímhle chlapem. Nevěděla jsem ale, jak to říct, jelikož se choval zdvořile a znal mou rodinu a uvedl správně veškerý data a znal všechny mužský členy mý rodiny a já se nemohla chovat nezdvořile, když on se choval zdvořile. Takže jsem na chvilku zaváhala, nebo spíš ztuhla, což nezdvořilý bylo. „Jdu pěšky,“ řekla jsem. „Čtu si,“ a zdvihla jsem knihu, jako kdyby Ivanhoe to chození, tu nutnost chodit vysvětloval. „Můžeš si číst v autě,“ řekl, a jak jsem zareagovala na tohle, už si nepamatuju. Nakonec se zasmál a řekl: „Klídek. Nelam si s tim hlavu. Hezky si počti,“ a zabouchl dvířka a odjel.

Poprvý se stalo jenom tohle, nic víc – ale na drbárnu to stačilo i tak. Přišla mě navštívit nejstarší ségra, protože ji manžel, můj nyní jednačtyřicetiletý švagr, poslal, aby mě navštívila. Měla mě uvědomit a varovat. Řekla mi, že mě viděli, jak se bavím s tadytím chlapem.

„Jdi do hajzlu,“ řekla jsem. „Co to jako znamená, že mě viděli? Kdo mě jako viděl? Tvůj manžel?“

„Měla bys mě poslechnout,“ řekla. Ale já poslouchat nechtěla – kvůli němu a jeho dvojímu metru a kvůli tomu, že ona jeho i ten dvojí metr toleruje. Nevěděla jsem, že jí to dávám za vinu, že jí celou tu dobu dávám dlouhodobý poznámky jejího manžela za vinu. Taky jsem nevěděla, že jí dávám za vinu, že si ho vzala, když ho nemiluje, a když si ho může jen těžko vážit, protože musí vědět, protože jak by mohla nevědět, o všech těch jeho záletnických pokusech.

Nadále se pokoušela mi radit, jak se mám chovat, varovala mě, že si veskrze a velice škodím, že ze všech chlapů, se kterýma bych si mohla začít… Ale to mi stačilo. Rozčílila jsem se a ještě si trochu sprostě zanadávala, jelikož jsem věděla, že ona nemá ráda, když se sprostě nadává, a že je to jediný způsob, jak ji dostat z místnosti. Pak jsem na ni ještě z okna zakřičela, že jestli mi ten srab chce něco říct, ať přijde a řekne mi to sám. To byla chyba: projevit emoce, nechat se vidět a slyšet, jak projevuju emoce, křičet z okna na celou ulici, nechat se strhnout do víru dění. Většinou jsem do týhle pasti nepadala. Jenže teď jsem měla vztek. Měla jsem strašný vztek – na ni, že je z ní poslušná ženuška, která vždycky udělá přesně to, co jí on řekne, a na něj, že na mě chce přehodit svou vlastní zavrženíhodnost. Už tehdy jsem cítila, jak ve mně narůstá paličatost – ať se sakra všichni staraj o sebe! Bohužel, kdykoliv to na mě takhle přišlo, zachovala jsem se v podstatě zvráceně, odmítla si vzít ponaučení z posledně a zase, jako posledně, si nadělala do vlastního hnízda. Co se týče drbů o mně a o mlíkaři, ty jsem vypustila a ani se nad nimi nepozastavila. Lidi tady v okolí odjakživa vehementně strkali nos do cizích věcí. Klepy vždycky přišuměly a vyšuměly, přicházely, odcházely a přesouvaly se k dalšímu terči. Takže jsem milostnýmu románku s mlíkařem nevěnovala pozornost. Jenomže on se dostavil znovu – tentokrát po svých, zrovna když jsem běhala v parku, co jsou v něm dvě nádrže, horní a dolní.

Byla jsem sama a tentokrát jsem si nečetla, jelikož za běhu jsem si nečetla nikdy. A on se najednou vynořil, zase jakoby odnikud a zničehonic, a tentokrát se mnou sladil krok a už jsem ho měla po boku, kde nikdy předtím nebyl. Ve vteřině jsme běželi spolu a vypadalo to, jako bychom spolu běhali odjakživa, a mě to opět vyděsilo, jako ostatně každý setkání s tímhle chlapem, teda kromě toho posledního. Ze začátku neříkal nic a já nic říct nedokázala. Pak ale začal, jako kdyby navazoval na nějakou předchozí konverzaci, jako kdybychom takhle běžně navazovali na předchozí konverzace. Vyjadřoval se stručně a trochu s námahou, jak se pokoušel přizpůsobit mýmu běžeckýmu tempu, a tématem jeho monologu byla moje práce. Věděl, co dělám – kde pracuju, co tam dělám, v kterou dobu, který dny, a že se tam každý ráno dopravuju autobusem v osm dvacet, teda když ho zrovna nikdo neunese. Rovněž učinil prohlášení, že tímhle autobusem se nikdy nevracím zpátky. To byla pravda. Každý všední den, ať bylo, jak bylo, ať se střílelo, nebo vybuchovaly bomby, ať byl klid zbraní, nebo nepokoje, jsem radši chodila domů pěšky a četla si svou nejnovější knihu. Vždycky to byla kniha z devatenáctýho století, jelikož knihy z dvacátýho století jsem neměla ráda, jelikož jsem neměla ráda dvacátý století. Teď mám pocit, když si tak na to vzpomínám, že mlíkař věděl i tohle.

Takhle tedy mluvil, zatímco jsme běželi podél jednoho z břehů horní nádrže. V dolní části parku u dětskýho hřiště byla ještě menší nádrž. Když se mnou ten chlap mluvil, díval se přímo před sebe, ani jednou se ke mně neotočil. Během onoho druhýho setkání mi taky nepoložil jedinou otázku. Ani to nevypadalo, že by o nějakou odezvu stál. Ne že bych byla nějaký schopná. Pořád ještě jsem byla zaseklá na tom, kde se tam ten chlap vzal. A taky proč se chová, jako kdyby mě znal, jako kdybychom se znali, když se vůbec neznáme? Proč předpokládá, že mi nevadí, že běží vedle mě, když mi to, že běží vedle mě, vadí? Proč jsem se prostě nedokázala zastavit a říct tomu chlapovi, ať mě nechá na pokoji? Všechno tohle – tedy kromě toho, kde se tam ten chlap vzal – mě ale napadlo až později a tím později nemyslím o hodinu. Myslím tím později o dvacet let. Tehdy, v osmnácti, jsem uvažovala tak, jak jsem byla vychovaná, tedy v poněkud impulzivní společnosti, kde platí určitý základní pravidla – že když zrovna nejsi objektem fyzickýho násilí, když na tebe přímo nemíří ničí urážlivý verbální útoky, když si tě ani nikdo nedobírá posměvačným pohledem, pak se nic neděje, takže jak by to mohl být útok, když se nijak neprojevoval? V osmnácti jsem nechápala, ne doopravdy, že nátlak se může projevovat mnoha způsoby. Měla jsem pro něj vyvinutý smysl, intuici, odpor k určitým situacím a lidem, ale netušila jsem, že intuice a odpor se taky počítaj, nevěděla jsem, že mám právo odmítnout, že nemusím každýmu a kdekomu dovolit, aby se ke mně přiblížil. Tehdy jsem mohla nanejvýš doufat, že si dotyčný nebo dotyčná pospíší a řekne to, co si myslí, že když řekne, bude to přátelský a laskavý, a pak že si půjde po svých; případně jsem mohla odejít já, zdvořile a rychle a při první příležitosti.

Při tomhle druhým setkání jsem už najisto věděla, že se mlíkařovi líbím, že to na mě nějak zkouší. Věděla jsem taky, že to, že se mu líbím, se mně nelíbí, a že k němu nic podobnýho necítím. Přímo ale mlíkař neřekl nic, čím by tuhle svou náklonnost rozvinul. Navíc se mě doposavad na nic nezeptal. Ani se mě nijak nedotknul. Taky se na mě při tom druhým setkání zatím ani jednou nepodíval. Byl starší než já, o hodně starší, takže, nemohlo by to taky být tak, říkala jsem si, že to chápu špatně, že si ta situace stojí úplně jinak, než jak si ji představuju? Co se týče běhání, byli jsme na veřejným místě. Ve dne, na území dvou obrovských propojených parků, který v noci působily děsivě, i když to ve dne taky. Lidi si neradi připouštěli, že je to tu děsivý i za dne, protože chtěli mít aspoň jedno místo, kam se dá chodit. Nepatřilo mi to tu, takže si tam mohl běhat stejně, jako jsem si tam mohla běhat já, stejně jako si tam v sedmdesátkách mohly děcka chodit popíjet s pocitem, že na to mají právo, stejně jako si tam v osmdesátkách trochu starší děcka mohly bez výčitek čichat lepidlo, stejně jako si tam v devadesátkách ještě starší lidi chodili píchat heroin, stejně jako se sem teď chodí schovávat policie a fotit si odpůrce státu. A nejen odpůrce, ale taky známý i neznámý komplice odpůrců, což se právě v onu chvíli taky že stalo. Zřetelný „cvak“ se ozvalo, zrovna když jsme s mlíkařem probíhali kolem jednoho křoví, kolem kterýho už jsem běžela mockrát a žádný „cvak“ jsem nikdy nezaznamenala. Věděla jsem, že tohle cvaknutí se týká mlíkaře a jeho zapojení a tím „zapojením“ myslím napojení a tím „napojením“ myslím aktivní vzpouru a „aktivní vzpourou“ myslím, že byl odpůrcovským nepřítelem státu skrze politický problémy, který jsme tady u nás měli. Takže teď budu mít nějakou složku a v ní budu mít nějakou fotku, jakožto komplic původně neznámý, ale teď už potvrzený a dobře známý. Mlíkař sám cvaknutí nijak nezmínil, byť bylo jasný, že ho musel slyšet. Vyřešila jsem to tím, že jsem zrychlila tempo, abych už tenhle běh měla za sebou, a taky tím, že jsem dělala, že ani já jsem si cvaknutí nevšimla.

Jenže on tempo naopak zpomalil, zpomalil úplně, zpomalil tak, až už jsme jenom šli. Nebylo to proto, že by celkově nebyl v kondici, ale proto, že to nebyl běžec. Běhání ho nezajímalo. Celý to běhání po parku, kde jsem ho nikdy předtím běhat neviděla, vůbec a od začátku nebylo o běhání. Celý to běhání, jak mi bylo jasný, bylo o mně. Naznačil, že to dělá kvůli změně tempa, že zpomaluje kvůli změně tempa, ale já věděla, jak taková změna tempa vypadá, a jako chůze za běhu teda určitě ne. To jsem ale říct nemohla, jelikož jsem přece nemohla být v lepší kondici než on, ani o vlastním tréninkovým režimu jsem toho nemohla vědět víc než on, protože tady měli muži a ženy svoje předurčenosti, a to by nikdy neprošlo. Tady šlo o mužský a ženský území. Šlo o to, co jako holka klukovi, jako ženská chlapovi, jako holka chlapovi říkat můžete, a co určitě – aspoň ne oficiálně, ne na veřejnosti a rozhodně ne často – říkat nesmíte. Šlo o to, že pro jistý dívky tu nebylo pochopení, teda když někdo usoudil, že se dost nepodřizují mužům, že neuznávají mužskou nadřazenost, nebo že zacházejí dokonce tak daleko, že mužům až téměř odporují, v zásadě prostě vzpurný ženský, opovážlivý to a příliš sebevědomý živočišný druh. Ale ne všichni kluci a chlapi byli takoví. Některý se tomu smáli a dotčený chlapi jim připadali směšný. Ty jsem měla ráda – a jakože kluk sem patřil taky. Smál se a říkal „To si děláš prču. Tak strašný to bejt nemůže, ne, nebo jo?“, když jsem mu povídala o klucích, který jsem znala a který se nenáviděli, ale svorně se dokázali rozběsnit nad výstředností Barbry Streisandový; o klucích, který dopálilo, že tu obludu v tom novým filmu zabije Sigourney Weaverová, když tu obludu v tom filmu nedokázal zabít žádnej chlap; o klucích, který nasazovali na Kate Bushovou, že je moc šelmovitá, moc jako kočka, a na kočky, že jsou moc jako ženský, ale radši jsem vynechala, že se kočky válej u vjezdů do čtvrti zabitý a zohavený a v takovým množství, že už jich tam u nás moc nezbývá. Pro jistotu jsem to zakončila Freddiem Mercurym, který se pořád ještě těšil obdivu, teda dokud se dalo popírat, že by případně mohl být teplouš, načež si jakože kluk musel položit konvičku na kávu – ze všech lidí, co jsem znala, měli konvičky na kávu jenom on a jeho kámoš šéfkuchař – sám se posadil a znovu se rozesmál.

Byl to už skoro rok můj eště furt „jakože kluk“, se kterým jsem se scházela úterky večer, občas taky ve čtvrtek, většinu pátečních večerů až do soboty a všechny sobotní večery až do neděle. Občas to vypadalo jako regulérní chození. Jindy to nevypadalo jako chození vůbec. Pár lidí tam od něj nás vnímalo jako opravdický pár. Většina nás ale vnímala jako jeden z těch párů-nepárů, jako dvojici, která se sice možná schází pravidelně, ale která přesto přese všechno nevykazuje rysy něčeho, co by se dalo nazvat opravdickým vztahem, jak se patří. Mně by se opravdický vztah, jak se patří, býval líbil, stejně jako oficiální chození a jednou jsem to i jakože klukovi řekla, ale on řekl, že ne, že to není pravda, že jsem asi zapomněla, a tak mi to připomene. Řekl, že už jsme to jednou zkoušeli – že on bude můj stálý přítel a já jeho stálá přítelkyně, že se budeme scházet a plánovat a zdánlivě se posouvat, jak to tak v opravdických vztazích chodí, směrem k nějakýmu budoucímu cíli. Řekl, že jsem začala být divná. Řekl, že začal být divný taky, ale že ještě nikdy předtím neviděl, že bych měla z něčeho takový strach. Jak tak mluvil, něco z toho, o čem povídal, jsem si matně vybavila. Jiná moje část ale přemítala, jestli si to nevymýšlí. Řekl, že navrhl, kvůli tomu, co mezi náma je, ať už je to cokoliv, že se rozejdeme, že už nebudeme stálý přítel a stálá přítelkyně, což byl v jeho očích stejně jen takový můj pokus „mluvit o svejch pocitech“, což vzhledem k tomu, jak mě vyvádělo z míry, když jsme to dělali, a vzhledem k tomu, že jsem o svých pocitech mluvila ještě míň, než on o těch svých, no tak vzhledem k tomu všemu jsem přece od začátku ničemu z toho stejně doopravdy nevěřila. A tak raději navrhl, že se vrátíme na území „jakože“, kde není jasný, jestli spolu chodíme, nebo ne. To jsme tedy udělali a já se prý uklidnila a on se taky uklidnil.

Pokud jde o to oficiálně vytyčený mužsko-ženský teritorium a to, co ženy říkat můžou a co nikdy říkat nesmí, no tak když mě mlíkař v běhu přibrzdil, zpomalil a pak zastavil docela, neřekla jsem nic. Nebyl neslušný, stejně jako minule, tedy alespoň ne záměrně, takže ani já nemohla být neslušná a běžet dál. Namísto toho jsem tomuhle chlapovi, kterýho jsem nechtěla ve svý blízkosti, dovolila, aby mě zpomalil, a právě tehdy pronesl něco o tom chození, kterýmu se věnuju, když zrovna neběhám, a byla to slova, který jsem si přála, aby nikdy nevypustil z úst, nebo abych je byla neslyšela. Řekl, že mu to dělá starost, že se mu to moc nelíbí, a celou dobu se na mě ani jedinkrát nepodíval. „Moc se mi to nelíbí,“ řekl, „jak furt někde pobíháš nebo se procházíš. Až ňák moc pobíhání a procházení na můj vkus.“ S tím, a aniž by ještě cokoliv dodal, zabočil na konci parku za roh a zmizel. Stejně jako posledně s tím nablýskaným bourákem, i tentokrát – tím náhlým zjevením, tou těsnou blízkostí, tou troufalostí, tím cvaknutím foťáku, tím, jak se vyjádřil o mým běhání a chození a pak, stejně jako posledně, zničehonic náhle zmizel – mě to vykolejilo, až moc mě to vyplašilo. Svýho druhu to byl šok, jistě, ale šok z něčeho, co je přece zjevně jen nepodstatná maličkost, dokonce skoro až příliš normální, než aby mě to mělo šokovat. Jenže mě to šokovalo, a proto jsem až teprv o několik hodin později, až doma, dokázala vstřebat, že ví, kde pracuju. Jak jsem se dostala domů, to jsem si ostatně taky nevybavovala, jelikož když odešel, pokoušela jsem se zase rozběhnout, vrátit se ke svýmu plánu, předstírat, že se vůbec neobjevil nebo alespoň že to nic neznamená. Jenže jak jsem byla vyvedená z míry, přestala jsem dávat pozor, nebyla jsem k sobě upřímná, a tak jsem vzápětí uklouzla po lesklý stránce, co se uvolnila z nějakýho odhozenýho časopisu. Byla to dvoustrana s fotkou ženy s dlouhýma, tmavýma a nepoddajnýma vlasama, v punčochách, podvazcích a ještě něčem černým a krajkovým. Usmívala se na mě, v mírným záklonu se mi otvírala, načež jsem uklouzla, ztratila rovnováhu, a jak jsem se kácela k zemi, zahlídla jsem její hrmu v plný kráse.

II.

Ráno po onom běhu, dříve než obvykle, a aniž bych sama sobě řekla proč, jsem se oproti svým zvyklostem vydala na druhý konec čtvrti na jiný autobus do města. Tím samým autobusem jsem se pak taky vrátila. Poprvý v životě jsem vynechala čtení za chůze. Poprvý jsem vynechala i chůzi. A opět jsem si neřekla proč. Vynechala jsem i příští běhání. Musela jsem, pro případ, že by se v parku s nádržema zase objevil on. Jenže pokud je člověk zapálený běžec, a navíc dálkový běžec, a navíc jistýho přesvědčení z jistý části města, v podstatě se celýmu tomu rozsáhlýmu území ve svým tréninkovým plánu nemá jak vyhnout. Jinak mu kvůli náboženský geografii zbývá jen okleštěná trasa, a sice opakovaný obíhání mnohem menšího území pro dosažení srovnatelnýho účinku. I když jsem běhání měla strašně ráda, monotónnost toho kolečka mě přesvědčila, že až tak ráda ho zase nemám, takže jsem celých sedm dní neběhala. Vypadalo to, že jsem s běháním nadobro skončila, dokud mě nepřepadla nutkavá potřeba jít si zaběhat. Večer sedmýho neběhacího dne jsem se rozhodla se do parku s nádržema vrátit, tentokrát ve společnosti třetího švagra.

Třetí švagr nebyl první švagr. Byl o rok starší než já a znala jsem ho už od dětství: šíleně posiloval, šíleně se rval, a celkově to byl naprostý non plus ultra šílenec. Měla jsem ho ráda. Lidi obecně ho měli rádi. Když si na něj zvykli, měli ho rádi. Navíc taky nikdy nikoho nepomlouval, nedělal obscénní poznámky ani jízlivý sexuální narážky, ani vůbec žádný jiný jízlivý narážky. A nepokládal ani manipulativní, dotěrný otázky. Vlastně se jen málokdy na něco ptal. A co se týče toho rvaní, tenhle chlap se rval s chlapama. Nikdy ne se ženskýma. Jeho duševní úchylka, teda podle diagnózy, kterou mu určili lidi tady od nás, bylo očekávání, že by ženský měly být chrabrý, inspirativní, ba dokonce mýtický a nadpřirozený bytosti. Taky jsme se s ním měly přít, a nakonec nad ním do jistý míry vítězit, což bylo všechno velice neobvyklý, ale byla to zkrátka součást jeho neochvějných pravidel pro styk se ženami. Když se žena nechovala mýticky a tak dále, pokoušel se ji tímhle směrem popostrčit, a to tak, že sám začal být trochu panovačný. To ho sice vyvádělo z míry, leč stále věřil tomu, že až se ona dotyčná s pomocí jeho despocie vzpamatuje, vzpomene si, kdo vlastně je, a pohoršeně znovu zaujme svý nadpřirozený místo. „Vyrovnanej teda zrovna neni,“ říkali některý chlapi tady od nás, teda spíš všichni chlapi tady od nás. „No, tak jestli musí bejt nevyrovnanej,“ říkaly všechny ženský tady od nás, „tak máme za to, že bude nejlepší, když se to bude projevovat takhle.“ A tak se se svou netypickou úctou ke všemu ženskýmu stal oblíbencem žen, aniž by to, že je jejich oblíbencem, jakkoli zaznamenal – čímž si ho oblíbily ještě víc. A byl tu i další, velice příznivý a významný fakt – tedy pro mě s mým aktuálním problémem zvaným mlíkař – a sice že tímhle způsobem švagra vnímaly všechny ženský tady od nás. Ne jedna ženská, ani dvě, ani tři, dokonce ani čtyři ženský ne. Malý počet ženských, teda pokud by to nebyly matky, obdivovatelky, manželky či cokoliv jinýho v přímým vztahu k místním chlapům, co mají moc – jinými slovy k místním ozbrojeným povstalcům – by tady u nás nikdy nemohly usměrňovat dění ani ovlivňovat veřejný mínění ke svýmu prospěchu. Hromadně ale místní ženy řídily leccos a při těch vzácných příležitostech, kdy povstaly proti nějakým občanským, společenským nebo místním poměrům, představovaly překvapivě impozantní sílu, kterou ostatní síly, jinak považovaný za impozantnější, musely vzít v potaz. Zdejší ženský si tedy svýho zastánce vážily hromadně, což znamenalo, že svýho zastánce budou taky hromadně chránit. Tolik k němu a k ženským. Pokud jde o něj a chlapy tady od nás – a dost možná k jejich vlastnímu značnýmu údivu – i většina chlapů měla třetího švagra ráda a vážila si ho. Díky svý mimořádný fyzický disponovanosti a instinktivnímu porozumění bojovýmu chlapskýmu kodexu čtvrti plně odpovídal zdejším požadavkům, i když ty jeho galantnosti už v očích místních chlapů dosáhly extrémně vyšinutý úrovně. Každopádně ho tady u nás všichni plošně brali a já jsem ho taky brala a dřív jsem s ním i běhávala, jenže pak jsem toho ze dne na den nechala. Jeho despotický přístup k pohybu předčil dokonce i můj despotický přístup k pohybu. Ukázalo se, že je příliš intenzivní, příliš omezující, příliš necitlivý k realitě. Přesto jsem se rozhodla, že s ním běhat zase začnu, a to nikoliv proto, že by snad mlíkaře dokázal fyzicky zastrašit, že by se snad mlíkař mohl začít obávat, že ho švagr napadne. Mlíkař nepochybně nebyl ani tak mladý, ani tak v kondici jako švagr, ale mládí a kondice nejsou všechno a často nejsou vůbec nic. Člověk nepotřebuje být mladý a dobře běhat, aby dokázal například vystřelit z pistole, a já si byla poměrně jistá, že to bude mlíkař umět docela dobře. Pokud vůbec existovalo něco, co by mlíkaře dokázalo odradit, měla jsem za to, že by to mohla být právě švagrova fanouškovská základna, ono uznání napříč pohlavími, kterýmu se švagr tady v okolí těšil. Kdyby si mlíkař dovolil namítat něco proti tomu, že mě švagr doprovází, nejenže by se setkal s otevřeným odsudkem všech lidí tady od nás, ale jeho vlastní pověst jednoho z našich nejvýše postavených, prestižních disidentů by značně vybledla, až tak, že by už v žádným bezpečným domě nenašel úkryt, až tak, že by byl vydaný napospas projíždějícím vojenským hlídkám, jako kdyby to nebyl jeden z našich největších a nejvlivnějších hrdinů, ale namísto toho jen nějaký nepřátelský polda, nějaký nepřátelský voják z tý země za vodou, nebo dokonce jeden z těch nepřátelských loajálních povstalců z druhý strany ulice. Měla jsem za to, že jakožto odpůrce státu si jen kvůli mně nebude chtít znepřátelit místní lidi, na kterých je více než závislý. Takže to byl můj plán a byl to dobrý plán a dodal mi sebevědomí, jen jsem litovala, že mě to nenapadlo o sedm dní a šest nocí dřív. Ale aspoň že mě to napadlo teď, takže za další bylo třeba uvést to celý do praxe. Oblíkla jsem se do běžeckýho a vydala se k domu třetího švagra.

Dům třetího švagra byl po cestě do parku s nádržema, a když jsem se k němu blížila, všechno bylo, jak jsem očekávala: švagr na zahradní cestičce, v běžeckým, zaujatý rozcvičkou. Potichu klel a podle mě si ani neuvědomoval, že to dělá. „Sakra, sakra,“ mumlal si tiše, zatímco si protahoval pravý vnější lýtkový sval a pak levý vnější lýtkový sval, načež následovalo další sakrování během protahování plochých lýtkových svalů, pravýho a levýho, a pak, aniž by se ke mně obrátil čelem, jelikož protahování byla vážná, soustředěná činnost, a aniž by jakkoliv okomentoval, že s ním jdu zase běhat, po poměrně dlouhý pauze od tý doby, co jsem s ním byla běhat naposledy, prohlásil: „Dneska dáme dvanáct kiláků.“ „Fajn,“ řekla jsem. „Tak teda dvanáct.“ To ho vyvedlo z míry. Věděla jsem, že se ode mě očekává, že se zamračím, že prohlásím, že jestli dneska něco nedáme, tak právě dvanáct kiláků, a pak že stylem à la císařovna, à la bohyně prohlásím, kolik kiláků že to dneska ve skutečnosti dáme. Já ale měla plnou hlavu mlíkaře, takže kolik kiláků dáme, mi bylo upřímně jedno. Narovnal se a podíval se na mě: „Tys mě neslyšela, švagrová? Řek jsem čtrnáct kiláků. Šestnáct. Dneska dáme dvacet kiláků.“ To byla opět nahrávka mým směrem, abych se začala hašteřit a handrkovat. Normálně bych mu vyhověla, ale v tu chvíli mi bylo jedno, jestli budeme běhat křížem krážem celou zemí, dokud nám při nejmenším zakašlání – třeba i jenom cizím - neodpadnou nohy. Aspoň jsem se pokusila. „Hm, to fakt ne, švagr,“ řekla jsem. „Dvacet kiláků ne.“ „Jasně,“ řekl on, „tak teda dvaadvacet.“ Evidentně jsem se nesnažila dost. Horší ale bylo, že jsem ho přístupem natolik ledabylým, vzpírajícím se přirozenosti vlastního pohlaví, značně znejistila. Změřil si mě pátravým pohledem, jako by dumal nad tím, jestli jsem nemocná nebo co teda jako. Nikdy jsem přesně nevěděla, nad čím by tak švagr mohl zrovna dumat, ale věděla jsem, že určitě ne nad tím, že se mu nechce běžet dvaadvacet kiláků nebo že by dvaadvacet kiláků uběhnout nedokázal. Pro něj – v jeho momentální touze licitovat a prohrát – stejně jako pro mě – v mým zaujetí mlíkařem – byl počet kilometrů ta absolutně nejnepodstatnější věc na světě. Šlo o to, že jsem si na něm nic nevynucovala, takže začal: „Si nechci nic vynucovat,“ což znamenalo, že máme před sebou dlouhý úsek jednostrannýho handrkování, jenže pak na cestičku vyšla jeho žena, moje třetí ségra.

„Běhání!“ odfrkla si tahle ségra, jak tam tak stála ve slimkách a v žabkách, každý nehet namalovaný jinou barvou. Tohle bylo ještě v době, kdy nebylo zvykem, že by si lidi, teda vyjma ve starověkým Egyptě, malovali nehty různými barvami. V jedný ruce ségra držela sklenici whisky a ve druhý sklenici rumu, jelikož se ještě nacházela ve stádiu rozhodování se, co si dá dneska k pití jako první. „Ste hovada, voba dva,“ řekla. „Namyšlený ambiciózní maniaci. Obsesivní, puntičkářský magoři, který… Jako, ty vole, jaká parta dementů chodí běhat?“ Pak zase odešla, jelikož se na ulici před domem objevilo pět jejích kámošek. Dvě z nich rozrazily uzounkou branku do zahrady nohou, jelikož ruce měly plný alkoholu. Ostatní to vzaly skrze živý plot, což znamenalo, že živý plot zase jednou dostal co proto. Byl to miniaturní živý plot, asi tak třicet centimetrů na výšku, jen takový, jak ségra říkala, „doplněk“, jenž ovšem neměl příležitost začít něco doplňovat, protože lidi zapomínali, že tam vůbec je, a drali se skrz něj nebo přes něj padali, jak to právě předváděly tři ze sestřiných kámošek. Zeleň tedy dostala další ránu, plot byl vychýlen a přinucen změnit tvar, jak se skrze něj ty ženský snažily procpat na trávník. Než se namačkaly do ségřina malinkýho domku, jako obvykle nás, běžce, musely trochu znemožnit. Takže do nás cestou k domu šťouchaly, zatímco jsme se protahovali, což byla tradiční praktika, ke který se uchylovaly, když na nás natrefily a my se zrovna nacházeli v nějakým okázalým zahřívacím postoji. Nakonec, ještě než stačily zavřít domovní dveře a než jsme my dva přeskočili živý plot a rozběhli se po naší trase, jsem ucítila cigaretový kouř a z obýváku uslyšela smích a vulgarity; a neomylný glo glo glo, jak někdo nalíval koktejl do vysoký sklenice.

Běželi jsme podél horní nádrže, sedm dní poté, co jsem tudy běžela naposledy, s mlíkařem, a třetí švagr si pro sebe dál tiše klel. Já se měla na pozoru, pro případ, že by se objevil rušivý podnět, a přitom jsem toho člověka vůbec nechtěla mít v hlavě. Chtěla jsem mít v hlavě jakože kluka, poněvadž tam přece býval, pěkně v bezpečí, dokud ho odtamtud nevytlačil neklid způsobený mlíkařem. Bylo úterý a s jakože klukem jsem se měla sejít později večer, až já doběhám a on se dohrabe ve svý nejnovější ojetině. Ta poslední byla podle mě šedivá, ale podle něj stříbrná nula-ix-něco a svoje opravený bílý auto odstavil, aby mohl okamžitě začít s resuscitací toho omlácenýho šedivýho, ale když jsem minulý úterý vstoupila do jeho obýváku, na zemi se válel kus ještě nějakýho úplně jinýho auta. „Máš na koberci auto,“ řekla jsem a on řekl: „No jo, já vim, hustý, co?“ Pak mi vysvětlil, že všichni – teda jako kluci v práci – jsou v orgasmickým rauši z nějakýho super speciálního motorovýho vozidla, postavenýho nějakým vizionářským autovýrobcem, který jim spadlo – „Za prdlačku! Za nic! Nechtěli za to vůbec nic!“ vykřikoval – přímo do garáže, přímo do klína. „Chápeš to?“ říkal. „Ani lupen! Ani fufnik!“ čímž myslel peníze, čímž myslel, že majitelé za auto nechtěli nic. Vypadal, jako kdyby byl v šoku, takže jsem si nebyla jistá, jestli je tohle setkání se snovým vozem dobrý, nebo špatný. Chtěla jsem se na to zeptat, ale on ještě neskončil. „Ty lidi, co ho přivezli,“ říkal, „ještě prej: ,Hele, mládenci, můžete si vzít i náš rozbitej sporák, naši malou lednici, náš mandl i náš volezlej koberec, kterej je vlastně docela v pohodě, akorát trochu smrdí, tak si ho vyperte a pak si ho dejte na záchod, a vemte si i naše rozbitý sklo a tvárnice a pytle suti, můžete z toho udělat pořádný základy ke skleníku.‘ Tak jsme si řekli,“ povídá jakože kluk, „že ty starý chudáci si myslej, že jsme vrakoviště, a ne autovopravna, a že to asi není správný si to Bentley Blower od nich vzít, protože to maj v hlavě pomotaný a nevěděj, co dělaj, a možná ani nevěděj, jaký má to auto – i v tomhle stavu – hodnotu. Některý z nás ale šťouchali do jinejch z nás a syčeli: ,Mlčte. Chtěj se ho zbavit, tak si ho vemem,‘ ale některý z nás přece jen něco řekli – jakože vo těch pomatenejch hlavách, ale jinýma slovama, aby se jich to nedotklo, že jo.“ Říkal, že ten pár hned otočil a že prej: „To chcete říct, že jsme hloupí nebo co? To jako chcete říct, že jsme chudý nebo co? Co tím jako chcete říct? Jako co jako?“ Pak začali jakože kluka a ostatní urážet: „Jestli si, vy kreténi, myslíte, že jsme magoři, tak vodsud vypadnem i s našim bílym nábytkem, s našima sutinama i s našim dřívím, s našim Bentley Blower, s našim kobercem i s našima dalšíma skvělejma věcma, který jsme k vám v dobrý víře přivezli. Takže si to vemte, nebo nechte bejt, nám je to šumák.“ „Jasně že jsme si to vzali,“ řekl jakože kluk. V tu chvíli jsem otevřela pusu, abych se zeptala, co že to je to – ale on mě předběhl s tím, že „závoďák“, asi aby mi to usnadnil. Normálně mi to neusnadňoval – ne snad záměrně, ale protože se vždycky nechal unést, i když pokaždý, opět a znovu špatně odhadnul svý publikum, teda pokaždý, když mluvil o autech a publikum jsem byla já. Mluvil a mluvil, podával technický výklad do poslední pomlčky a interpunkčního znamínka, což bylo víc, než bylo třeba, neřkuli víc, než bylo užitečný, ale já jsem chápala, že mě musí využít, protože je z toho auta nadšením bez sebe a já jsem jediný člověk v místnosti. Samozřejmě si nemyslel, že si to budu pamatovat, stejně jako jsem si já nemyslela, že si bude pamatovat něco o Bratrech Karamazových, Tristramu Shandym, Jarmarku marnosti nebo o Paní Bovaryový jen proto, že jsem mu o nich jednou celá nadšená vyprávěla. I když to byl jen jakože vztah, a ne opravdický, přiznaný vztah, co by někam směřoval, měli jsme oba právo se v exponovaných chvílích rozpovídat podle libosti, a druhý se musel pokusit vstřebat alespoň něco. Navíc jsem nebyla úplný ignorant. Viděla jsem, že to, co se stalo v dílně, mu udělalo radost. A dokonce jsem i věděla, že bentley je auto.

Takže teď se tím autem kochal, tedy tou jeho částí momentálně vyloženou v obýváku na koberci. Stál nad ním a upřeně ho pozoroval, zeširoka se usmíval a celý zářil štěstím. Takhle on to dělal – přesně tohle mě vždycky vzrušilo, takhle mě pokaždý vzrušil, když byl do něčeho zabraný, přirozený, svůj, když se hrabal v nějakým starým vraku, s láskyplným a soustředěným obličejem, přesvědčený, že jde o vážný dilemata, a že by se chudák stará kára nemusela zvetit, kdyby se v ní nehrabal dost svědomitě, takže v těch životních situacích, kdy některý lidi krčí rameny a o životě říkají „No jo, to nemá ani cenu zkoušet, stejně to nejspíš nepůjde, takže to zkoušet nebudem a radši se připravíme na příval hořkosti a zklamání“, jakože kluk říkal „No, to by mohlo jít, myslím, že to půjde, tak co to takhle zkusit?“, a i když to pak třeba nešlo, aspoň se nenechal pohltit zoufalstvím dřív, než se o tom sám přesvědčil. Když překonal zklamání poté, co zjistil, že něco nejde, znovu se s obnoveným zápalem, s přesvědčením, že „na to má“, i když na to neměl, pustil rovnou do dalšího projektu. Byl zvědavý a zaujatý a dychtivý – ať už šlo o vášeň, o plány, o naději, o mě. A v tom to bylo. I se mnou byl spontánní, upřímný, nikdy se nesnížil ke lži, takový byl a byl takový vždycky, žádný chlad a odpírání a skrytý záměry a zraňující, někdy mazaný, ale vždycky podlý manipulace. Žádný záludnosti. Žádný hry. To on prostě nedělal, nechtěl to, to ho nezajímalo. „To jsou pitomosti,“ říkal a odmítal svý srdce bránit útokem na křídlo protivníka. Takže byl silný. A ctnostný. Nezkažený v těch malých věcech, který podpíraly ty velký. To bylo jedinečný. Proto mě přitahoval. A proto, jak jsem tam tak stála a dívala se na něj, jak se dívá na auto a nahlas dumá a přemýšlí, jsem začala vlhnout a…

„Posloucháš mě?“ zeptal se. „Jo,“ řekla jsem. „Všechno jsem slyšela. Mluvils vo vnitřku auta.“

Tím jsem myslela tu část na koberci, ale on řekl, že mi to poví znovu, protože jsem zjevně nechytila úplný základ. Tehdy jsem se dozvěděla, že tenhle vnitřek je vlastně vnějšek, konkrétně předek vozu. Taky povídal, že když to auto, ze kterýho to všechno pochází, přivezli do dílny, byl to totální vrak. „To nepochopíš! Bylo úplně vodepsaný, v absolutně příšerným stavu, díky ňákýmu tydýtovi, kterej mu vodpálil motor, protože do něj nenalil dost voleje. Důležitý součástky fuč, převodovka fuč, motor potkanej, takže skoro celý, jakože holko, úplně v pytli.“ Z toho, co jsem pochopila – protože součástky na podlaze nevypadaly nijak neobvykle, spíš tak jakože normálně – to bylo auto žádaný, z počátku dvacátýho století, veselý, živelný, rychlý, hlučný a nijak zvlášť kovaný v brždění. „Nenapravitelný,“ prohlásil jakože kluk, čímž myslel neopravitelný, ale přesto se na to auto pořád usmíval. Řekl, že se on i ostatní, po dlouhých dohadech, rozkolu a konečně i hlasování, rozhodli rozmontovat to, co z vozu zbylo. To potom rozdělili a pak losovali a jakože kluk dostal tu hromadu, co teď byla na koberci, a sice hromadu něčeho, co ho v tu chvíli naplňovalo čirou radostí.

„Turbokompresor,“ řekl a já řekla „mhm“, a on řekl „Ne, ty to nechápeš, jakože holko. Tehdy mělo turbokompresor jen málo aut, takže tohle je pokročilá technologie. Zničilo to konkurenci – a jen díky tomuhle“ – a ukázal na hromadu na koberci. „Mhm,“ řekla jsem znova a pak mě něco napadlo. „Kdo dostal sedadla?“ což ho rozesmálo a řekl „To není vhodnej dotaz, zlato. Pocem“ – a pak mi – panebože – položil ruku na zátylek. To bylo riskantní, to bylo vždycky riskantní. Jakmile se jeho prsty dostaly do oněch míst – mezi krk a lebku – zapomněla jsem na všechno – nejen na to, co se stalo chvilku před těmi prsty, ale úplně na všechno – kdo jsem, co dělám, na všechny vzpomínky, na cokoliv o čemkoliv, vyjma toho, že jsem teď tady a s ním. Pak, když trochu přitlačil a zajel do tý prohlubně, do toho záhybu, do toho měkkýho místečka hned nad tím tvrdým kostnatým hrbolkem, to začalo být ještě o něco riskantnější. V tu chvíli mi mozek následkem prožívaný rozkoše a omámení vypnul všechny chronologický spoje. Až se zpožděním mě napadlo, no, ale co když mě tam vzadu začne hladit! V tu chvíli jsem se celá roztekla, takže mě musel obejmout, abych nespadla, takže jsem mu to musela dovolit. Ale i tak jsme se v minutě káceli k zemi.

„Na sedadla kašli,“ zamumlal. „Sedadla jsou důležitý, ale ne nejdůležitější. Důležitý je tohle.“ Nebyla jsem si jistá, jestli jsme ještě u auta, nebo jestli už přesunul pozornost ke mně. Tušila jsem, že jde spíš o auto, ale někdy prostě není na dohady čas, takže jsme se začali líbat a on řekl, že je vzrušenej, a jestli taky nejsem vzrušená, a já řekla, jestli nevidí, jak se na něj dívám, a on pak zamumlal, co je tohle, a já zamumlala, co je co, a on ukázal na něco v mojí ruce, na co jsem zapomněla, a z čeho se vyklubal Gogolův „Plášť“, načež teda řekl, že to dá támhle, jakože na stůl, což udělal, proč ne, a zrovna když jsme se chystali vrhnout možná na koberec nebo na pohovku anebo někam jinam, uslyšeli jsme hlasy. Blížily se po cestičce k domu a vzápětí se ozvalo zabušení na dveře.

Na prahu stáli muži, jakože kluka sousedi. Přišli za ním, protože se doslechli o tom Bentley Blower, který už se mezitím dostalo do řečí, kterým ne všichni věřili, čiliže si to chtěli ověřit na vlastní oči. Svým počtem a naléhavostí dávali jasně najevo, že tady nejspíš neprojde takový to „Hele, trochu nestíhám, co dybyste přišli jindy?“. Zdálo se, že jejich vzrušení je ještě větší, ještě nesnesitelnější, ještě intenzivnější než to naše. Zatímco vysvětlovali důvod svojí návštěvy, postrkovali se ve dveřích směrem dovnitř, stoupali si na špičky a zkoušeli jukat jakože klukovi přes rameno ve snaze zahlídnout alespoň kousek onoho vzácnýho motorovýho vozidla. Jakože kluk musel vysvětlit – protože všichni věděli, že mívá auta před domem, ale taky vevnitř v domě – že v tomhle případě se nejedná o celý auto, ale jen o turbokompresor z toho auta, jenže i to zjevně byla fantastická, neuvěřitelná zpráva. Teď už chtěli dovnitř za každou cenu, jenom na chvilku, jenom tak rychle mrknout na ten úžasný, neobvyklý vývojový milník. A jakože kluk je dovnitř pustil a jejich vzrušení, jak se tak shromáždili v obýváku a nábožně zírali na ten kus auta na podlaze, přešlo v uctivý ticho.

„Famózní!“ řekl nakonec někdo, což znamenalo, že to musí být pravda, jelikož takový slovo se v našem slovníku zkrátka a vůbec nevyskytovalo. Stejně jako další jemu podobný slova – například „úchvatný!“, „mimořádný!“, „ohromující!“, „neskutečný!“, „omračující!“, „špička!“, „mega!“, „jejda!“, „paráda!“, „senzační!“, „diamantonosný!“, „bizarní!“, „nesmírný!“ – dokonce sem patřilo i „nicméně“ a „vskutku“, i když já a mladší ségry jsme „nicméně“ a „vskutku“ používaly – to byl výraz emotivní, až moc zabarvený a vznosný, až moc zpózovaný; v zásadě byl symptomatický pro jazykovou zásobu „tamvotamtaď za vodou“, přičemž „symptomatický“ k ní patřilo taky. Takový výrazy tu málokdy prošly, aniž by někoho z místních podráždily nebo ztrapnily nebo vyděsily, takže někdo další pronesl „Ty vole, to čumim!“, kterýžto ve zdejších končinách společensky mnohem přijatelnější komentář celou věc posadil zpátky na zem. Následovaly další společensky přijatelný výkřiky, a potom i další klepání na okna, jakožto i další bušení na dveře. Za chvíli byl dům nacpaný k prasknutí a já odstrčená do kouta, zatímco fandové motorismu probírali klasický auta, neznámý auta, výkonný auta, veterány, sporťáky, kabráče, luxusní auta i omlácený ojetiny, který se nesmí vylepšovat, ale musí zůstat přesně takový, jaký jsou. Pak přišel na řadu výkon, charakteristický prvky jednotlivých značek, zvuk motoru, základní zrychlení, turbo zrychlení, nebrždění (hodnoceno kladně) a taky hustý nárazy akcelerace (taktéž hodnoceno kladně), co člověka přikovaj k opěradlu „vysmátýho jak ty vado lečo“. Jak tak konverzace pokračovala, aniž by to vypadalo, že kdy skončí, podívala jsem se na hodiny a napadlo mě, že bych si mohla najít Gogola. Když přešli k ostrým souhláskám, ke všem těm číselným a alfanumerickým názvům – k NYX a KGB a ZPH-nula-9V5-AG – k názvům, na který si potrpěl i jakože kluk, už jsem ten přetlak nemohla unést a pocítila silnou potřebu dostat se i s „Pláštěm“ z místnosti. Zrovna když jsem se chystala prodrat davem ven, zastavila mě čísi poznámka, vhodně vmezeřená do pauzy v boji o slovo. Pronesl ji jeden mladší kluk, jakože kluka soused, a zarazila úplně všechny. „Jako všechno pěkný, sousede,“ řekl ten soused, „že máš tenhle takzvanej klasickej kousek a tak, a jako nechci bejt vtipnej nebo nic, ale…“ načež všichni zadrželi dech v očekávání útočnýho manévru. Který vzápětí taky že přišel: „… kdo vod vás z dílny si teda vylosoval ten díl s vlajkou?“

Kdykoli v tý době tam u nás přišla řeč na politický problémy, což znamenalo i bomby a zbraně a smrt a mrzačení, obyčejný lidi říkali „to jejich strana“ nebo „to naše strana“ nebo „to jejich náboženství“ nebo „to naše náboženství“ nebo „to voni“ nebo „to my“, což mělo ve skutečnosti znamenat „to vobhájci státu“ nebo „to vodpůrci státu“ nebo „to stát“. Sem tam jsme si možná dali tu práci a skutečně řekli „obhájce“ nebo „odpůrce“, ale jen když jsme se snažili zasvětit někoho zvenčí, protože když šlo jen o nás, tak jsme se na to mohli vykašlat. S „my“ a „oni“ jsme srostli: bylo to praktický, srozumitelný, zasvěcený a byla to slova, která se dala vypálit rovnou, bez namáhavýho rozvzpomínání a žonglování se zmanipulovanými frázemi nebo diplomaticky korektními zdvořilostmi. Panovala jednomyslně odsouhlasená nevyřčená dohoda – kterou by lidi zvenčí dokázali pochopit, až když by se to celý začalo týkat jejich vlastního osobního prospěchu – že přestože tu všichni používají kmenový identifikátory „my“ a „oni“, „jejich náboženství“ a „naše náboženství“, samo sebou to neznamená, že by nás všechny a je všechny šlo nějak snadno zaškatulkovat. Takže v kostce asi tak. Naivita? Tradice? Realita? Válečný stav a lidi věčně ve spěchu? Vyberte si sami, i když odpověď se asi nejvíc blíží tomu poslednímu. V oněch raných dnech, v těch temnějších z oněch temných dnů, nebyl čas na hlídání slovní zásoby, na politickou korektnost, na rozpaky typu „Budou si o mně myslet, že jsem špatnej člověk, když“ nebo „Budou si o mně myslet, že jsem bigotní, když“ nebo „Podporuju násilí, když“ nebo „Bude to vypadat, že podporuju násilí, když“ a tomuhle rozuměli všichni – úplně všichni. Všichni obyčejný lidi taky rozuměli základům toho, co se smí a co ne, co je neutrální, a tudíž nepodléhá povinnosti patřit k určitý straně, a názvosloví a symbolům a názorům. K porozumění těmhle nepsaným pravidlům a předpisům pravděpodobně nejlíp poslouží krátký zastavení nad jmenným seznamem.

Pár, jenž přechovával seznam jmen, který nejsou v naší čtvrti povolený, o jménech vlastně nerozhodoval. Který jména lze povolit a který ne, už od pradávna určoval sám kolektivní duch naší čtvrti. Opatrovníky zakázanýho seznamu byli dva lidi, úředník a úřednice, kteří jména pravidelně katalogizovali, upravovali a aktualizovali, čímž dokazovali svý zdatný úřednický schopnosti, což v očích lidí tady od nás nicméně hraničilo s duševní úchylkou. Jejich snaha byla zbytečná, jelikož my, obyvatelé čtvrti, jsme se tím seznamem řídili instinktivně – podřizovali jsme se mu, aniž bychom ho nějak zvlášť zkoumali. Zbytečný to navíc bylo i proto, že tenhle seznam, dávno předtím, než se ten misionářský pár vůbec objevil, byl dokonale schopen zachovávat, aktualizovat i třídit svý vlastní informace sám. Pár, jenž ho střežil, úředně existoval pod nějakým obyčejným mužským a nějakým obyčejným ženským jménem, ale pro lidi tady od nás to byli Nigel a Jason, což považoval za dobrý vtip i sám ten dobrosrdečný pár. Nepovolený jména se nepovolovaly proto, že byly až příliš srostlý se zemí „za vodou“, a to navzdory tomu, že některý z těch jmen z tý země původně vůbec nepocházely, ale že si je naopak obyvatelé tý země přivlastnili a začali je sami používat. Mělo se za to, že zakázaný jména už jsou prostoupený určitou energií, tíhou minulosti, odvěkým konfliktem, všemožnými výnosy a vzdorovitým odporem vůči zneužívání, který kdysi dávno tamta země zavedla v týhle zemi, takže původní národnost jmen už nyní neměla šanci se prosadit. Zakázaná jména zněla: Nigel, Jason, Jasper, Lance, Percival, Wilbur, Wilfred, Peregrine, Norman, Alf, Reginald, Cedric, Ernest, George, Harvey, Arnold, Wilberine, Tristram, Clive, Eustace, Auberon, Felix, Peverill, Winston, Godfrey, Hector, s tím, že Hubert, Hectorův bratranec, se taky nepovoloval. Stejně tak Lambert nebo Lawrence nebo Howard nebo ten druhej Laurence nebo Lionel nebo Randolph, jelikož Randolph byl vlastně jako Cyril, který byl něco jako Lamont, který byl něco jako Meredith, Harold, Algernon a Beverley. I Myles byl zakázaný. A taky Evelyn, Ivor, Mortimer, Keith, Rodney, Roger, hrabě z Rupertu, Willard, Simon, Sir Mary, Zebedee a Quentin, i když Quentin už možná spíš díky tomu režisérovi, co se tehdy prosadil v Americe. No a pak taky Albert. A Troy. A Barclay. A Eric. A Marcus. A Sefton. A Marmaduke. A Greville. A Edgar, protože všechna tahle jména se prostě nesměla používat. Clifford bylo další takový. Lesley zrovna tak. Peverill byl zakázaný rovnou dvakrát.

Co se týče dívčích jmen, ta „tamvotamtaď za vodou“ se tolerovala, protože dívčí jména – pokud to teda zrovna nebyla Královna Alžběta – nebyla politicky kontroverzní a patřila do volnýho manévrovacího prostoru, na nějž se nevztahovaly žádný vyhlášky ani nařízení. Nevhodný dívčí jména nevyvolávaly tu samou posměvačnou, hluboce zakořeněnou, antedatovanou, historicky averzní reakci „my nezapomenem, to si pište“, jako tomu bylo u jmen chlapeckých, ale pokud jste byli opačnýho vyznání a „z druhý strany ulice“, naše zakázaný jména jste si dle libosti povolovali všechny. Jistě, nepovolili byste si žádný jméno, který se těšilo oblibě na naší straně, ale vzhledem k tomu, že vaše vlastní strana instinktivně reagovala podle zakořeněných předpisů stejně jako ta naše, bylo dost nepravděpodobný, že byste si tím jakkoli museli lámat hlavu. Takže seznam uzavírali Rudyard, Edwin, Bertram, Lytton, Cuthbert, Roderick a Vévoda Odněkud, tedy na naší straně, tedy na našem seznamu, tedy mezi jmény, co nebyly povolený, a všechna tahle jména střežili Nigel a Jason. Seznam jmen, co povolený byly, ale neexistoval. Každý občan měl zkrátka vědět, co je dovolený, podle toho, co dovolený nebylo. Pojmenovali jste svoje miminko, a když jste byli dobrodruzi, avantgardisti, bohémové, prostě nepředvídatelný lidský faktor, který se rozhodl popustit si uzdu a vyzkoušet nějaký nový jméno, který nepatří mezi jména etablovaný a povolený, přestože není na zakázaným seznamu, pak jste vy i miminko měli teprve za chodu zjistit, jestli jste udělali chybu, nebo ne.

Co se týče týhle psychopolitický atmosféry a jejích pravidel, vztahujících se k loajalitě, kmenový příslušnosti a tomu, co je povolený a co ne, zdaleka to nekončilo „jejich jmény“ a „našimi jmény“, „námi“ a „jimi“, „lidma tady od nás“ a „lidma tam od nich“, „druhou stranou ulice“, „druhým břehem“ ani „druhou stranou hranice“. Podobný směrnice se vázaly i na další záležitosti. Existovaly neutrální televizní pořady, který sice možná pocházely z „druhýho břehu“ nebo z „druhý strany hranice“, ale všichni „od nás z naší strany“ i „z druhý strany ulice“ se na ně stejně dívali, aniž by to jedný nebo druhý straně připadalo neloajální. Potom tu byly programy, který mohla bez pocitu zrady sledovat jenom jedna strana, zatímco druhá strana „přes ulici“ je nenáviděla a chovala k nim odpor. Výběrčí koncesionářských poplatků, sčítače lidu, civilisty pracující v necivilním prostředí i státní zaměstnance tolerovala vždycky jen jedna strana, přičemž stačilo, aby na druhou strčili nos a mohli počítat s ustřelenou hlavou. No a pak taky jídlo a pití. Správný máslo. Špatný máslo. Loajální čaj. Zrádcovský čaj. Existovaly „naše obchody“ a „jejich obchody“. Místní názvy. Do jaký školy kdo chodil. Jaký modlitby odříkával. Jaký žalmy zpíval. Jaký používal koncovky. Kam kdo chodil do práce. No a pak taky samozřejmě zastávky autobusů. Věci se zkrátka měly tak, že člověk každým svým krokem a veškerým jednáním činil politický prohlášení, i když to tak třeba vůbec nemyslel. Šlo taky o to, jak kdo vypadá, protože se mělo za to, že jde rozeznat „ty z druhý strany ulice“ od „těch našich z naší strany ulice“ už podle fyzický podoby. Pak tu byl taky výběr nástěnných maleb, tradic, novin, hymen, svátečních dnů, pasů, mincí, policie, komunálních úřadů, armádních složek i polovojenských organizací. V éře, kdy se nějaký „co jsme si, to jsme si“ nepřipouštělo, se ta která příslušnost projevovala nesčetnými způsoby a se spoustou nuancí. Někde mezi tím byla neutralita a výjimka a u jakože kluka v obýváku tedy došlo k tomu, že se jeho soused – před všemi ostatními sousedy – zaměřil na celý tenhle protokol a výbušnou symboliku, která s ním souvisela.

Zaměřil se na problematiku vlajky, na problematiku vlajek a emblémů, která se váže na instinkty a emoce, protože k tomu vlajky vynalezli, aby na sebe vázaly instinkty a emoce – často patologický, narcistní emoce – a měl na mysli vlajku tý země „za vodou“, což byla shodou okolností taky vlajka „druhý strany ulice“. Mezi lidma tady od nás tahle vlajka zrovna moc oblíbená nebyla. Mezi lidma tady od nás nebyla oblíbená vůbec. Na naší straně ulice se žádný, jakože vůbec žádný takový vlajky nevyskytovaly. Z čehož jsem si dala dohromady, protože do aut jsem moc neviděla, kdežto do vlajek a emblémů teda jo, že tyhle retro klasický auta značky Bentley Blower vyráběný v zemi „za vodou“ na sobě taky mívaj vlajku tý země „za vodou“. Čteme-li tedy mezi řádky, tou poznámkou soused jakože kluka nejenže naznačoval, proč že se jakože kluk účastnil tomboly, ve který mohl vyhrát onu část s vlajkou, ale proč že se vůbec v první řadě účastnil tomboly o výhru takovýho – ať už s vlajkou, nebo bez – patriotickýho, národ ustavujícího symbolu země „za vodou“? Historická nespravedlnost, říkal. Represivní legislativa, říkal. Nekalý metody a pakty o tom i onom. Umělý hranice. Nárůst korupce. Zatýkání bez obvinění. Zákazy vycházení. Věznění bez soudu. Zákazy shromažďování. Zákazy soudního ohledání, říkal taky. Institucionalizovaný porušování svrchovanosti a územního práva. Mučení horkou a studenou. Cokoliv, říkal. Ve jménu zákona a pořádku. Tohle všechno takhle říkal, ale ani tak to nebylo přesně to, co tím myslel. Myslel tím totiž zhruba tohle – za celým rozborem významotvornosti tý vlajky číhala potlačená pointa v podobě jiný významotvornosti, a sice že vlajka země „za vodou“ je ta samá vlajka jako vlajka „druhý strany ulice“. „Na druhý straně ulice“ bylo v očích lidí tady od nás ještě o něco víc „za vodou“ než samotná země „za vodou“, protože tam jako by vlajka vlála s tak dotěrnou bezprostředností a s takovou pompou, že by se k ní nevybičovalo – ať by se snažilo sebevíc – ani její domácí teritorium. Pocházet z týhle strany ulice – z naší strany – a přitáhnout sem tu vlajku byl počin kontroverzní, počin, který naznačoval cosi o zrádcovským podlejzání a o tý nejohavnější zradě vůbec, v jejímž světle by dokonce i donašečům a vyženěncům stoupnul kredit. To všechno byla samozřejmě součást zdejších politických problémů, kterým jsem se speciálně já věnovala nerada. Každopádně bylo k neuvěření, kolik provokativních náznaků se dá napěchovat do několika stručných poznámek. Navzdory tomu borec ještě neskončil.

„Myslim si, co si myslim,“ řekl, „jako neber si to zle nebo něco, a řikám to, vo tom žádná, s naprostou pokorou, a ne že bych byl kdy toužil účastnit se čehokoliv, co by bylo neloajální k mejm vlastním lidem, čehokoliv, kde bych moh třeba i vyhrát něco, na čem by byla ta vlajka, a pak to přinést domů a pak bejt pyšnej na to, že to mám ve svý čtvrti, místo toho, abych se za to, že to mám ve svý čtvrti, styděl. Je mi taky na hony vzdálený na někoho nebo něco házet špínu a zasívat sémě nevraživosti. Nejsem ani nějakej tenhle vyvolavač pravidel ani shrnovač závěrů a nejsem ani žádnej vodborník ani podněcovač ani fanatik; vlastně jsem v podstatě ignorant a člověk nesmělej, kterej dlouze váhá, než si dovolí prodat svůj názor, ale vobčas…“ – a pak zopakoval všechno to o tom, že ať už je ta věc s vlajkou jak chce slavná a žádaná, on sám by nikdy neuznal za vhodný ospravedlňovat takový symbol útlaku, tragédie a despocie, a to ani nemluví o pachuti v ústech ze ztráty tváře ani ne tak před zemí „za vodou“, ale hlavně před lidma „z druhý strany ulice“. A co je ještě podstatnější, říkal, někdo, kdo přinese tuhle vlajku do neochvějně protivládní čtvrti, si koleduje o nařčení ze zrádcovství a donašečství. Takže jo, vlajky byly spojený s emocema. Od pradávna. Alespoň tady určitě.

Takže o to mu tak nějak šlo – že je jakože kluk zrádce – a právě tehdy se jakože kluka kámoši začali šikovat k jeho obraně. „Von ten kus s vlajkou nemá,“ říkali. „Dyť to každej vidí, že na tom turbokompresoru žádná vlajka neni.“ Spíš je to popudilo, než že by byli lhostejní, protože ať už bylo jakkoliv nepravděpodobný, že by se na „týhle straně ulice“, na „tomhle břehu moře“ tahle vlajka objevila, chtě nechtě to byly paranoidní časy. Byly to časy na ostří nože, časy lámání chleba, a každej podezíral každýho. Třeba jste si s někým pěkně popovídali, jen tak o ničem, a pak si šli po svých a mysleli si, to jsem si ale pěkně jen tak o ničem nezávazně popovídal – teda dokud jste si po chvíli tu konverzaci nezačali v duchu přehrávat. V ten moment jste si začali lámat hlavu tím, že jste řekli „tohle“ nebo „tamto“, a nikoliv proto, že by „tohle“ nebo „tamto“ bylo kontroverzní. Bylo to proto, že lidi strašně rychle ukazují prstem, hodnotí a přibarvují si i v obdobích míru, čili bylo těžký představit si, že se nebude ukazovat ani přibarvovat jakožto ani hodnotit v časech natolik turbulentních, kdy navíc následkem nebudou ani tak vaše zraněný city, až zjistíte, že o vás ostatní mluví, jako spíš nezvaná návštěva individuí v kuklách a halloweenských maskách, která vám v noci zaklepe na dveře a namíří vám pistoli mezi oči. V tuhle chvíli už kámoši jakože kluka ukazovali na turbokompresor a bylo jasný, že na něm nikde žádná vlajka není. „A vůbec,“ říkali, „ne na všech těchhle autech je dycky vlajka.“ „A navíc,“ troufl si jeden soused – a že to byl odvážný soused, když vezmeme v potaz, že všichni ostatní teď oproti svýmu původnímu halasnýmu nadšení mlčeli jako hrob – „nebylo by v pohodě, vzhledem k tomu, co to je a tak vůbec, jak je to vzácný a tak vůbec, si to vzít, když už to vyhrál, i kdyby na tom ta vlajka byla, vzít si to domů a tam tu vlajku přelepit nálepkou ňákýho bombardéra – třeba, nevim, B-29 s Jolting Josie nebo s jinou nepříliš voblečenou holkou, nebo nálepkou B-17 s holkou v krajkovým prádle nebo třeba nálepkou s Minnie Mouse nebo s Olive Oyl z Pepka námořníka nebo planetou Pluto nebo třeba i malou fotkou vlastní mámy nebo nějakou větší fotkou Marilyn Monroe?“ Dělal, co mohl, tenhle soused-diplomat, a vypichoval odkazy na místní výjimky, zvláštní povolení, jedince a situace zproštěný fanatismu, předsudků i vyloučení ze společnosti. To se týkalo rockových hvězd, filmových hvězd, kulturních hvězd, sportovců a všech mimořádně slavných lidí, případně těch, co vynaložili maximální osobní úsilí a něčeho mimořádnýho dosáhli. Nemohlo by to teda být tak, naznačoval soused, že tahle přesahová kategorie pojme i turbokompresor z bentley? Nemohly by touha a výjimečnost, naléhal, stačit k tomu, aby turbokompresor dostal zelenou, anebo se věc má tak, že ona vlajka představuje příliš velkou překážku, než aby ji jedna strana – v tomhle případě naše strana – mohla vytknout před závorku a nechat projít?

Odpověď neznal a já cítila, že ji nezná ani nikdo jiný, vyjma jedinýho člověka. Podívala jsem se na něho. Všichni se na něho dívali. „Řikám jen to,“ řekl on, „že si nejsem jistej, že bych kapituloval, že bych chtěl vlastnit kus auta, ať už jakkoliv jedinečnýho, pokud by vyvolávalo takový národně sebeukájecí konotace, kdyby ponižovalo mý právo na suverenitu a vlastní národní a náboženskou identitu, a to i v případě, že by to konkrétní auto tydlety konotace a ponižující implikace nevyvolávalo přímo a u všech svejch modelů a v každý výrobní řadě. Jsem jen překvapenej,“ zdůraznil, „že by někdo z ,naší strany ulice‘ dovolil, aby jeho náklonnost k autům převážila nad tím, co by mělo bejt instinktivním odporem vůči symbolům a emblémům druhý strany. A kdyby se vo tom měli dovědět místní kluci,“ – tady myslel odpůrce státu, čímž myslel, že se to taky že dozvědí, protože on si to vezme na starost, aby se to dozvěděli – „ten, kterej tu vlajku přines, se možná bude muset vypořádat s pořádnou náloží pouliční spravedlnosti. A co všichni ty mrtví – všichni ty zabitý skrzeva politický problémy? Mám si to teda přebrat tak, že ty všichni umřeli nadarmo?“

Vypadalo to, když ho tak člověk poslouchal, že když má někdo dostatek odhodlání, může si uplácat argument z čehokoliv, což taky soused – vypichováním toho, jak moc nenormální je nosit jejich vlajku na naši stranu – právě dělal. Pravda, normální to nebylo. Jenže na druhou stranu, jakože kluk ji sem nepřines. Během toho všeho jakože kluk neříkal nic. Na jeho tváři se ale usadil mrak, takový jakoby stín, a k jakože klukovi stíny nepatřily. Patřila k němu čilost a hbitost a hravost, což byly další věci, který mě na něm přitahovaly, přesně jako před dvaceti minutami, když jsme byli v pokoji jen my dva. To měl z turbokompresoru radost, měl radost a dával ji najevo, a i později s ostatními pořád ještě dával najevo radost, i když bez těch projevů pýchy a euforie, který si mohl bezpečně dovolit předtím, přede mnou. Před nimi byl spíš opatrný – nejen ze zdvořilosti, aby to nevypadalo, že se chvástá, ale taky kvůli závisti, protože lidi se můžou najednou obrátit proti vám a chtít se pomstít jen proto, že se jim prostě chce. Byl to vítězný okamžik, jistě, ale to vítězství bylo šmrncnutý pokorou, a proto jakože kluk před sousedy svou euforii utlumil. Jenže já viděla, že je v tom taky paličatost, že jakože kluk už zase dělá to, co periodicky dělával ve společnosti někoho, koho si nevážil, a sice že odmítá nabízet jakýkoliv vysvětlení. V tomhle případě, s přihlédnutím k závažnosti problému vlajek a symbolů, mi to ale přišlo pošetilý, a proto jsem byla ráda, když promluvili jeho kámoši. On sám neměl svárlivost v povaze a ani s bitkařskou mentalitou nebyl zrovna jedna ruka. Rozčílit se a zapojit se do rvačky dokázal vlastně jen tehdy, když si ostatní dobírali šéfkuchaře, jeho nejstaršího kámoše ze základní školy. Ale teď se jen díval na svýho souseda, jak krčí rameny, na nevhodný chování tohohle souseda, co si klidně přijde k jakože klukovi domů, pozve se k němu domů spolu s ostatními a pak tu takhle vykládá a porušuje pravidla pohostinnosti a podněcuje vášně a závidí. Nebylo tedy divu, že než se stačil nadechnout k dalšímu „je mi na hony vzdálený“, obdržel ránu do nosu. Jeden z kámošů jakože kluka – ten impulzivní, ten co si vyprošoval, aby se o něm říkalo, že je prchlivý, i když všichni věděli, že se rve i kvůli věcem, se kterýma je spokojenej – tak tenhle kámoš toho souseda praštil. Borec mu to ovšem nevrátil. Namísto toho předvedl variaci na adrenalinový ústup, a jak se řítil ven, houkl přes rameno něco o tom, že jakože kluk uvrhl hanbu tý vlajky na sebe i na všechny lidi ze svý čtvrti. Těžko se teda bude moct divit, řval, až se dostaví patřičný následky. Pak zmizel, ale ještě předtím se na prahu stačil srazit s šéfkuchařem, který právě v ten okamžik se ztrápeným a uštvaným výrazem v obličeji rovněž dorazil po práci k jakože klukovi.

Pokojem se nyní šířila nálada, kterou si nikdo nechtěl připustit: nepříjemná, hrozivá, potemnělá. Vrátit se k původnímu stavu se nedařilo, energie pohasla a řeči o autech zadusila. I když se pár jedinců pokusilo, nikdo už téma vzkřísit nedokázal. A jakože kluka nejstarší kámoš jako obvykle pokoj do pár vteřin doslova vyklidil. To byl zkrátka šéfkuchař – nervák non plus ultra. A tím myslím absolutní, totální, hysterický nervák, uzlíček vyšponovaných, přeexponovaných nervů, poděs mimo veškerou normu. Byl obsedantní, zamračený, se zapadlýma očima, taky věčně vyčerpaný, a to všechno byl už dávno předtím, než ho vůbec napadlo, že by se mohl stát šéfkuchařem. Šéfkuchařem se ovšem nestal, i když v opilosti často mluvil o tom, že půjde do učení, aby se šéfkuchařem stal. Co se zaměstnání týče, byl to zedník, a na stavbách se mu začalo říkat šéfkuchař v rámci vtipkování o tom, že rád vaří, přestože chlap by rád vařit neměl, a to přízvisko mu už zůstalo. Terčem posměchu byl i pro svý vytříbený chutě, proto, že si čet před spaním recepty, pro svou posedlost nejniternější podstatou mrkve i úzkostlivě přeuhlazenou kultivovanost. Každopádně tyhle chlápci z práce stejně nikdy nepoznali, jestli se jim ho povedlo vytočit, protože od chvíle, kdy ráno přišel, až do večera, kdy odcházel, vypadal šéfkuchař vytočeně pořád tak jako tak. Dokonce ještě než začal chodit do práce, ještě když chodil do školy – a ze stejnýho důvodu jako teď, a sice že působí zženštile – se s ním některý kluci chtěli za každou cenu rvát. Porvat se s šéfkuchařem byl svýho druhu iniciační obřad. Byla to běžná praxe, dokud si ho jednoho dne na školním dvoře nevzal pod svý křídla jakože kluk. O tom, že si ho někdo vzal pod křídla, neměl šéfkuchař tušení a nikterak mu nedošlo, ani po všech těch početných výprascích, že vzít pod křídla potřeboval. Jakmile se ale do věci vložil jakože kluk a přes něj postupně i další jakože kluka kámoši, ti, co se s šéfkuchařem chtěli prát, skoro všichni vycouvali. Čas od času, dokonce ještě i teď, sem tam někdo vypálil nějaký to „Tak jak se maj artyčoky?“, po čemž následoval výbuch násilí. Občas jsem šéfkuchaře našla u jakože kluka v kuchyni – někdy samotnýho, ale většinou s jakože klukem – jak si ošetřuje nejnovější homofobně motivovaný rány. Co se týče samotný myšlenky vrcholový kuchařiny, v jakože kluka okolí, stejně jako v mým okolí, panovala představa, že po mužích šéfkuchařích – a především pak po těch, co vyrábějí cukrovinky a makronky a nóblovinky a delikatesy, neboli to, co mohl člověk ponížit i slovem „dezerty“ a co vyráběl i tady náš šéfkuchař – není poptávka a že nejsou společensky přijatelný. Na rozdíl od ostatních šéfkuchařských částí světa se tady u nás chlap mohl stát maximálně kuchařem, i když i tak bylo záhodnější, aby svý řemeslo provozoval na lodích nebo v mužským internačním táboře nebo v nějakým podobným jak se patří chlapským prostředí. Jinak to totiž byl šéfkuchař, jinými slovy homosexuál s nutkavou potřebou rekrutovat mužský heterosexuály do svýho homosexuálního stáda. Pokud teda vůbec nějaký tyhle šéfkuchaři existovali, byl to druh utajovaný, velice nepočetný, s tím, že náš šéfkuchař – i když šéfkuchařem vlastně nebyl – byl jediný šéfkuchař, o kterým jsem věděla, v okruhu miliardy kilometrů. Míval hraniční, spletitý návaly emocí, který projevoval beze studu či vnějšího popudu – a kvůli takovým prkotinám, jako byly odměrky nebo lžičky. Když nebyl zrovna na pokraji podobně choulostivý emoce kvůli jídlu a kuchyňským záležitostem obecně, mohli jste ho zastihnout, většinou pozdě v noci a vůbec nejspíš o víkendu, jak si v nějakým koutě, kam se uchýlil s drinkem v ruce, pro sebe tiše mumlá „melasa z granátových jablek, voda z pomerančových květů, karamelový krém, crêpe Suzette, pečená Aljaška“. Takže o jídle mluvil, o jídle si četl a knihy o jídle taky půjčoval jakože klukovi (což mě děsilo), který si je (což mě taky děsilo) opravdu četl. A s jídlem taky experimentoval, a pořád si myslel, že je úplně normální kluk, což si žádný normální kluci, ani jeho kámoši, který ho měli rádi, ani trochu nemysleli. A teď byl tady, nakráčel si to doprostřed nepříjemně ztichlýho obýváku jakože kluka a zahustil už tak hraniční atmosféru pouhou přítomností svý osobnosti.

I když na druhou stranu, možná ne. Tentokrát, snad poprvý v životě, to sice začalo obvyklým „Ale ne – šéfkuchař!“ a přípravami na rychlý hromadný odchod, než jim všem došlo, že je to úleva, že ho vidí. Šéfkuchař byl každopádně snesitelnější než ona předchozí kontroverzní záležitost s vlajkou. Než přišel, sousedi jakože kluka přešaltovali z bezstarostných řečí o autech na starou dobrou politickou linku „my versus oni“. Čím dál víc se od jakože kluka distancovali, protože na jednu stranu tu sice byly turbokompresory, ale taky tu bylo lynčování a spolčování a neloajálnost a donašečství. Naštěstí se ale objevil šéfkuchař a to stačilo, aby si všichni zase dali pohov. Okolní atmosféru šéfkuchař jako obvykle vůbec nezaregistroval a nevšiml si ani turbokompresoru, ani kapek krve z nosu jakože kluka souseda, kterými teď bylo okolí turbokompresoru pokrytý. Namísto toho se rozhlídl kolem sebe a to, co viděl, ho znepokojilo. Zvedl obočí o oktávu. „Nikdo mi neřek, že vás tu bude tolik. Kolik vás je? Klidně stovka, ne. Já to počítat nebudu. Jako v žádným případě,“ zakroutil hlavou, „jako neexistuje, že budu servírovat pro všechny.“ Ale to se spletl. Kdyby tamten soused nezačal dělat problémy, asi by to skončilo sáhodlouhými řečmi o autech, následovanými chlastačkou, pak domácí diskotékou a pak opileckou donáškou z fish and chips nebo z indickýho bufáče. Šéfkuchařovy kulinářský zázraky a minizákusky by rozhodně nikdo nevyžadoval. Jenže šéfkuchař už se rozbásnil o všech těch tapas, který jim nepřipraví, a o detailech hlavního chodu, který jim nepřipraví, i o dezertu, co jim ho určitě připravovat nebude, takže se sousedi zvedli a spustili jeden přes druhýho: „V pohodě, šéfiku,“ a říkali to tak žoviálně, jak to jen dokázali. „Klídek. Pohoda. My vypadnem. Stejně už musíme.“ Pak vrhli poslední, tentokrát o poznání rozpolcenější pohled na turbokompresor. Možná je přece jen až moc symptomatickej, ne? Koupi už, pochopitelně, nikdo nenabízel. Namísto toho řekli jakože klukovi čau a pak řekli čau taky kámošům jakože kluka, který se chystali ještě chvíli zůstat. Někteří si pak dodatečně vzpomněli a kývli, jakože čau, i do kouta, kde jsem seděla já.

Vyjebanec. Kokot. Čuromrd. Kripl. Šulin. Čuramedán vylízanej. Jako bez urážky ale. Jako nic jsem tim nemyslel ale. Jako nic ve zlým ale. Takový a jiný podobný slova zazněly z úst kámošů jakože kluka na adresu jeho obtížnýho souseda poté, co tenhle soused a ostatní další sousedi odešli. V místnosti zůstal šéfkuchař, jakože kluk, další tři kámoši jakože kluka a já. Šéfkuchař řekl: „Kam jako šli? Proč vodešli? Co to je za lidi? To jako čekali, že jim…“ „Kašli na to, šéfiku,“ řekl jakože kluk, ale mluvil roztěkaně, protože byl naštvaný na ostatní, že ho před sousedem omlouvali a že za něj a kvůli němu souseda uklidňovali. Především, jak mi bylo jasný, ho ale naštvalo, že se pokoušeli zahlazovat poznámky o vlajce. Tím podle něj nahráli sousedovi přímo na ruku. I ostatní teď šéfkuchařovi říkali: „Kašli na to…“ A pak ten vznětlivec jakože kluka varoval, ať na sebe dává pozor. „Von to teď rozpatlá, svině jedna kluzká, von z toho něco upeče.“ Ostatní přikyvovali a jakože kluk nejdřív přikyvoval taky. Pak řekl: „Stejně, neměls ho praštit, a vy tři jste se neměli nechat vyprovokovat ani mu vyprávět vo mejch věcech. Je to moje věc, ne jeho. Nemusim ho mít na svý straně ani se mu vlichocovat, aby mi to schválil. A vod vás to taky nepotřebuju, abyste ho vo mně přesvědčovali.“ To se ostatním nelíbilo a nejspíš že je to zabolelo, začali se hádat, v jádru zhruba o tom, že jakože kluk by se měl chytit za nos. Jasně že měl podat nějaký vysvětlení, říkali, ani ne tak tomu borci, poněvadž to koneckonců byla jen čirá závist. Šlo o to, že měl něco říct kvůli ostatním, aby zamezil drbům, který teď budou zběsile bobtnat. Jakože kluk řekl, že co se týče drbů, slova se nemusí zpochybňovat ani potvrzovat, ani se nemusí vůbec vyslovit. „Jde vo to, že jsem teď kvůli vám voslabenej,“ prohlásil, a tak hádka pokračovala, dokud jeden z nich neřek: „Timhle to neskončí.“ Tím jako myslel, ať se nikdo z nich nediví, když záležitost s turbokompresorem zapadne v rámci skandálu s hromadou vlajek, který jakože kluk údajně nosí „votamtaď “ sem. Na to se jakože zasmáli, což ale neznamenalo, že by si mysleli, že na takový řeči nedojde. Neměl bejt tak tvrdohlavej, říkali, a já, kterou do debaty nepřizvali, a aniž bych cokoliv řekla nahlas, souhlasila. Mezitím se šéfkuchař, dočasně hlavou v oblacích, kde projížděl inventář nějaký imaginární spíže, zase snesl na zem: „Kdo? Co?“ a ostatní do něj začali strkat. „Ty vole, pardále,“ říkali, „zase ti ujel vlak.“ Ale to už šéfkuchař stejně neposlouchal a šel se nahoru umýt, aby pak mohl pro všechny připravit něco k jídlu. Po pár závěrečných pohrdavých humorech typu jako všechno pěkný ale, je mi na hony vzdálený ale, nejsem žádnej vodborník ale, a s tím, že co se kmenový příslušnosti týče, zůstalo pravděpodobně víc nevyřčenýho než vyřčenýho, alespoň teda co jsem zachytila, se i ostatní pustili do práce a začali přenášet jednotlivý autodíly do patra.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.