Ukážka z elektronickej knihy

.

Tento překlad byl vydán s laskavou fi nanční podporou NORLA.

Kniha vychází ve spolupráci se Salomonsson Agency.

Demonens død

© Anne Holt, 1995

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-665-4

ISBN mobi 978-80-7462-670-8

.

Eriku Langbråtenovi, který mě tolik naučil o tom, co je důležité

.

Sám.

Od dětských let já nebýval

jak ostatní; já nevnímal

co ostatní; já nepoznal

vášeň či cit, jenž druhé rval.

Z tohoto zdroje netryskala

ani má trýzeň; nezlákala

mých druhů radost duši ke svým hrám;

co miloval jsem, miloval jsem sám.

Pak – v dětství – za jitra, jímž vzplálo

bouřlivé žití, vyvstávalo

z hlubiny zla i nad dobrem

tajemství, kterým poután jsem:

z proudu, jímž pramen v dál se valí,

z útesu srázné rudé skály,

ze slunce v zlatém víření

putujícího jesení,

z blesku, když v letu oblohou

mžiknutím míjel duši mou,

z hromu, z bouře, z černa mraku,

jenž v mém zádumčivém zraku

(zbytek nebes modrý byl)

v démona se proměnil.

Edgar Allan Poe

Český překlad převzatý z www.psanci.cz

1.

„Já jsem ten novej!“

Odhodlanými pohyby nakráčel doprostřed místnosti. Tam se zastavil, zatímco sníh z velikých sportovních bot mu kolem nohou začal tvořit loužičky. Doširoka rozkročený, jako by chtěl skrýt, že má nohy do x, rozhodil rukama a opakoval:

„Já jsem ten novej!“

Hlavu měl na jedné straně hladce vyholenou. Od pravého ucha mu nepoddajné havraní vlasy ležely sčesané obloukem přes temeno, kde po kulaté hlavě sklouzávaly a rovně zastřižené sahaly jen několik milimetrů nad levé rameno. Jeden hustý pramen, zcuchaný jako kus filcu, mu visel přes oko. Špulil pusu, jak se znovu a znovu snažil odfouknout ofinu na své místo. Prošívaná bunda velikosti padesát šest mu padla přes břicho, ale byla o půl metru delší, a o nějakých třicet centimetrů delší rukávy měl srolované do obrovských manžet. Kolem nohou se mu řasily nohavice. Když si však s trochou úsilí rozepnul bundu, ukázalo se, že od stehen výš jsou mu kalhoty úplně těsné.

Místnost byla rozlehlá. Chlapec se domníval, že to nemůže být obývák; neviděl tam sedačku ani křesla, a dokonce ani televizi. Podél jedné zdi stála dlouhá kuchyňská linka s dřezem a sporákem. Ale žádné jídlo nebylo cítit. Vystrčil nos, několikrát začichal a zkonstatoval, že v domě je jistě ještě jedna kuchyň. Pořádná kuchyň. Tady to je společenská místnost. Stěny pokrývaly obrázky a ze stropu, vyššího než obvykle, visely drobné ozdoby, kývající se v závanech vzduchu, a figurky z vlny, které určitě vyráběly děti. Přímo nad hlavou se mu třepotal šedobílý racek z kartonu a příze, s ohnivě červeným zobákem, jenž napůl odpadl a visel jen na tenkém vlákně jako uvolněný zub. Chlapec se za ním natáhl, ale nedosáhl. Místo toho strhl velikonoční kuře vyrobené z krabičky na vajíčka a žlutých peříček. Zvedl ho, všechna peříčka otrhal a zbytek mrštil zpátky na podlahu.

Pod dvěma velikými dělenými okny stál obrovský pracovní stůl. Čtyři děti ustaly v rozdělané práci. Zíraly na nově příchozího. Nejstarší z nich, asi jedenáctiletá dívka, si ho nevěřícně měřila od hlavy k patě. Dva chlapci, kteří vypadali jako dvojčata, ve stejných svetrech a s křídově bílými ofinami, se hihňali, šeptali a strkali do sebe. Zrzavá čtyř- či pětiletá holčička seděla vyděšeně několik vteřin, načež sklouzla ze židle a rozběhla se k jedinému dospělému v místnosti – statné ženě, která ji vzala do náručí a chlácholivě hladila po kudrnatých vláskách.

„To je ten nový chlapec,“ řekla žena. „Jmenuje se Olav.“

„Vždyť jsem to říkal,“ ohradil se Olav trochu dotčeně. „Já jsem ten novej. Jsi vdaná?“

„Ano,“ odpověděla žena.

„Tady bydlej jenom tyhle děti?“

Jeho zklamání bylo očividné.

„Ne, to přece víš,“ odpověděla žena a usmála se. „Bydlí tady sedm dětí. Tyhle tři…“

Pokývla směrem ke trojici u stolu a současně je pohledem pokárala. Nezdálo se, že by si toho chlapci všimli.

„A tahle? Ta tady nebydlí?“

„Ne, to je moje dcera. Je tu jen dneska.“

Usmála se, zatímco jí holčička položila obličej na hruď a pevněji se k matce přitiskla.

„Aha. Máš hodně dětí?“

„Tři. Tahle je nejmladší. Jmenuje se Amanda.“

„Jako ňáká fiflena. Kromě toho mi došlo, že musí bejt nejmladší. Jsi už moc stará, abys měla děti.“

Žena se rozesmála.

„Tak to máš pravdu. Teď už jsem moc stará. Moje dvě druhé děti už jsou skoro dospělé. Ale nechceš se pozdravit s Jeanette? Ta je skoro stejně stará jako ty. A s Royem-Morganem? Tomu je osm.“

Roy-Morgan neměl ani nejmenší zájem se s novým klukem seznamovat. Ošíval se na židli a demonstrativně a odmítavě se naklonil k bratrovi.

Jeanette se zamračila, a když se k ní Olav blížil s napřaženou rukou, přičemž z něho odkapával špinavý tající sníh, přitiskla se k opěradlu židle. Ještě před tím, než k ní došel a než dala najevo, jestli vůbec uchopí dlaň, jež jí podával, se hluboce uklonil a slavnostně prohlásil:

„Olav Håkonsen. Moc mě těší!“

Jeanette se přitiskla k opěradlu, oběma rukama chytila sedák židle a kolena přitáhla k bradě. Nový chlapec chtěl svěsit paže, ale ty kvůli tvaru jeho těla a oblečení zůstaly vytrčené jako u michelinské figurky. Vyzývavý postoj byl pryč a on se zapomněl rozkročit. Kolena se mu pod tlustými stehny dotýkala a špičky nohou v obrovských botách směřovaly k sobě.

Malí chlapci mlčeli.

„Já vím, proč mi nechcete podat ruku,“ řekl Olav.

Žena mezitím odnesla nejmenší dítě do jiné místnosti. Když se vracela zpátky, uviděla ve dveřích Olavovu matku. Byli si se synem nápadně podobní; stejně černé vlasy, stejně široká ústa, jejichž spodní ret okamžitě přitahoval pozornost. Zdál se neobvykle měkký, vlhký a tmavě rudý, nikoliv suchý a rozpraskaný, jak by odpovídalo ročnímu období. Na chlapci to vypadalo dětinsky. Na dospělé ženě odporně, obzvlášť protože nepřetržitě vystrkovala rudý jazyk, aby si ret navlhčila. Kromě úst byla nejpozoruhodnější ramena. Žádná totiž neměla. Od hlavy směrem dolů opisovala křivka jejího těla rovnoměrný oblouk, jako u kuželky či hrušky, který kulminoval ve výšce nepochopitelně širokých boků, podepřených tlustými stehny a tenkými lýtky. Tvar těla vynikal více než u chlapce, patrně protože jí padl kabát. Druhá žena se pokusila upoutat její pohled, ale neúspěšně.

„Dobře vím, proč mi nechcete podat ruku,“ opakoval Olav. „Protože jsem tak ošklivej a tlustej.“

Řekl to beze špetky hořkosti, s mírným, spokojeným úsměvem, téměř jako skutečnost, kterou konečně objevil; jako řešení komplikovaného problému, jehož hledání mu zabralo dvanáct let dětství. Otočil se, a aniž se na zkušenou vychovatelku podíval, zeptal se, kde bude bydlet.

„Budete tak laskavá a ukážete mi můj pokoj?“

Žena napřáhla ruku, aby se s ním pozdravila, ale on, místo aby ji stiskl, galantně pokynul paží a lehce se uklonil.

„Dámy mají přednost!“

Potom se za ní odkolébal do prvního patra.

***

Byl tak veliký. A já věděla, že je něco špatně. Položili mi ho do náručí a já necítila žádnou radost, žádný smutek. Jen bezmoc. Obrovskou, tíživou bezmoc, jako by mi něco uložili a všichni věděli, že to nezvládnu. Utěšovali mě. Že je všechno naprosto v normálu. Je jen poněkud veliký.

Poněkud veliký! V normálu? Pokusil se někdo z nich vytlačit klubko vážící 5340 gramů? Přenášela jsem tři týdny, to jsem věděla. A doktorka trvala na tom, že to bylo špatně. Jako kdyby to ona mohla vědět. Vím přesně, kdy jsem otěhotněla. Jednoho úterního večera. Byl to jeden z večerů, kdy jsem to vzdala, kdy hrůza z jeho záchvatů zuřivosti už byla tak silná, že jsem nemohla dál. Tehdy už ne. Ne s takovým množstvím alkoholu v bytě. Zabil se v autě den poté. Ve středu. Od té doby jsem u sebe neměla žádného muže, než se s úsměvem narodilo to boubelaté mimino. Je to pravda! Usmíval se! Doktorka říkala, že je to jen grimasa. Ale já vím, že to byl úsměv. Má ho na rtech pořád. Vždycky měl. Je to jeho nejlepší zbraň. Od doby, co mu byl rok a půl, ani jednou nebrečel.

Položili mi ho na břicho. Nepochopitelnou hmotu nového lidského masa, která už tehdy otevřela oči a šátrala mi širokou pusou po kůži, aby našla bradavku. Ti v bílém se smáli a ještě jednou ho poplácali po zadečku. To je ale klučina!

Věděla jsem, že je něco špatně. Oni tvrdili, že je všechno v normálu.

***

Osm dětí a dva dospělí seděli kolem oválného jídelního stolu. Sedm z dětí se spolu s dospělými modlilo. Nový chlapec měl pravdu. Místnost, do které vstoupil dříve téhož dne, nebyla kuchyň.

Ta ležela v jiné části přestavěné vily z přelomu devatenáctého a dvacátého století. V době, kdy byl dům postaven, fungovala pravděpodobně jako přípravna jídla. Modrá linka a hadrové koberce na podlaze jí dávaly příjemný a útulný vzhled. Jediné, co ji kromě neobvykle početného houfu dětí odlišovalo od běžného domova, byly rozpisy služeb. Visely na veliké nástěnce vedle dveří do jednoho z pokojů; obýváku, jak nový chlapec zjistil. Kromě jmen na ní byly připevněny i malé fotografie zaměstnanců. Chlapec se dozvěděl, že je to proto, že všechny děti ještě neumějí číst.

„Tss, neuměj číst,“ okomentoval to pohrdavě. „Nikomu tady přece není míň než sedum!“

Nedostalo se mu jiné odpovědi než vlídného úsměvu od té energické ženy, o níž už věděl, že dětský domov vede.

„Neříká se vedoucí dětskýho domova,“ prohlásil. „Říká se ředitel. Nebo ředitelka, když je to ženská jako ty.“

„Myslím, že vedoucí zní mnohem příjemněji, ne tak oficiálně,“ trvala na svém žena. „Kromě toho mi můžeš říkat Agnes. Tak se jmenuju.“

Agnes teď v jídelně nebyla. Dospělí u večeře byli mnohem mladší. Muž měl dokonce spoustu uhrů. Žena byla docela pohledná, dlouhé světlé vlasy od temene hlavy neobvyklým způsobem pečlivě spletené a svázané červenou hedvábnou stuhou. Muž se jmenoval Christian a žena Maren. Společně si zazpívali krátkou píseň a drželi se přitom za ruce. Nový chlapec nechtěl.

„Když nechceš, nemusíš,“ řekla Maren a byla opravdu moc milá. Potom se pustili do jídla.

Vedle Olava seděla Jeanette, která ho odmítala dopoledne pozdravit. Byla taky trochu při těle, nepoddajné hnědé vlasy stažené gumičkou, která jí neustále sklouzávala. Protestovala, že má sedět vedle něho, ale Maren rozhodně zatrhla jakoukoliv diskuzi. Teď tedy Jeanette seděla na samém krajíčku vzdálenější strany židle, což nevyhnutelně vedlo k tomu, že jí Roy-Morgan neustále vrážel loktem do boku a ječel, že dostane holčičí vši. Z druhé strany seděl vedle Olava Kenneth. Jako sedmiletý byl v domově nejmladší. Potýkal se s máslem a rozpadl se mu krajíc chleba.

„Ty jsi ještě nešikovnější než já,“ poznamenal Olav spokojeně, popadl nový krajíc, jemným pohybem ho pečlivě namazal a položil Kennethovi na talíř.

„Co si na něj dáš?“

„Marmeládu,“ šeptl Kenneth a zastrčil dlaně pod stehna.

„Marmeládu, ty pako? Tak to nemusíš mít máslo!“

Olav popadl ještě jeden krajíc, naložil na něj doprostřed plnou lžíci borůvkové marmelády a rozmáchlými pohyby ji rozetřel.

„Tady to je!“

Plácnul mu krajíc na talíř a sám si vzal ten s máslem. Rozhlédl se kolem.

„Kde je cukr?“

„My cukr přece nepotřebujeme,“ odpověděla Maren.

„Já si chci dát na chleba cukr!“

„Není zdravý a takové věci my tu nevedeme.“

„Víš vůbec, kolik cukru je v tý marmeládě, kterou se cpe tady to pako?“

Ostatní děti mlčky poslouchaly. Kenneth zrudl a přestal žvýkat s pusou plnou chleba a marmelády. Maren vstala. Christian se chystal něco říct, ale Maren obešla stůl a naklonila se k Olavovi.

„Ale marmeládu si taky můžeš dát,“ řekla přátelsky. „Kromě toho je s nízkým obsahem cukru, podívej!“

Chtěla vzít sklenici do ruky, ale chlapec ji předběhl bleskurychlým pohybem, jaký by od něho člověk nečekal. Zvedl se tak prudce, že převrhl židli, a mrštil sklenicí přes místnost, až s bouchnutím narazila do dveří lednice. Solidně je promáčkla, ale, ač to bylo nepochopitelné, byla stále celá. Než stačil Olava kdokoliv zastavit, přiskočil ke kuchyňské lince na druhé straně místnosti a vytáhl odtamtud nádobu s cukrem.

„Tady je cukr!“ zařval. „Tady je ten zatracenej, zasranej cukr!“

Serval z nádoby víko, mrštil jím na zem a začal v oblaku cukru zuřivě běhat kolem. Jeanette se rozesmála. Kenneth plakal. Glenn, jemuž bylo čtrnáct a už mu nad horním rtem začínaly rašit vousy, mumlal, že je Olav idiot. Sedmnáctiletý Raymond byl liška podšitá a bral to vše se stoickým klidem. Vzal si svůj talíř a vytratil se. Šestnáctiletá Anita ho následovala. Kim-André, dvojče Roye-Morgana, popadl vzrušeně a šťastně bratra za ruku. Pohlédl na Jeanette a poněkud nejistě se taky rozesmál.

Nádoba na cukr byla prázdná. Olav se ji chystal hodit na podlahu, ale v posledním okamžiku ho zastavil Christian, který mu popadl paži a sevřel ji pevně jako ve svěráku. Olav vykřikl a snažil se vykroutit, v tu chvíli už se ale objevila Maren a objala ho. Na svých dvanáct let měl neuvěřitelnou sílu, ale po několika minutách cítila, že se začíná zklidňovat. Po celou dobu mu tiše promlouvala přímo do ucha.

„No tak, no tak, uklidni se. Nic se neděje.“

Když Christian viděl, že už má Maren nad chlapcem kontrolu, odvedl ostatní děti do obýváku. Kenneth se mezitím pozvracel. Na talíři, jenž nejistě vzal do rukou, aby si jako všichni ostatní odnesl něco s sebou, mu ležela malá nechutná hromádka zbytků chleba, mléka a borůvek.

„Nech to tady,“ vybídl ho Christian. „Můžeš si vzít jeden z mých krajíců!“

Jakmile byly ostatní děti pryč, Olav se úplně uklidnil. Maren zkusmo povolila objetí a on se sesunul na zem jako pytel.

„Já jím chleba jenom s cukrem,“ mumlal. „Máma říká, že se to může.“

„Tak to uděláme takhle,“ navrhla Maren, sedla si vedle něho na zem a opřela se o poničenou lednici. „Když budeš u maminky, budeš jíst cukr, jak jsi zvyklý, ale když budeš tady, budeš jíst to, co my. Není to férová dohoda?“

„Ne.“

„Možná si myslíš, že ne, ale bohužel to tak musí být. Máme tady nějaká pravidla a ta musí dodržovat všichni. Jinak by to bylo nespravedlivé. Nemyslíš?“

Chlapec neodpověděl. Zdál se duchem nepřítomný. Zkusila mu položit ruku na tlusté stehno. Zareagoval okamžitě. Bouchl ji do ruky.

„Nesahej na mě, sakra!“

Klidně se zvedla, stála nad ním a prohlížela si ho.

„Chceš něco jíst, než to sklidím?“

„Jo. Šest chlebů s cukrem.“

Maren se pousmála, pokrčila rameny a začala balit potraviny do plastové folie.

„To mám jít v tomhle podělaným baráku spát bez jídla, nebo co?“

Teď se jí poprvé podíval do očí. Měl úplně černé oči, dvě hluboké díry v tlustém obličeji. Napadlo ji, že nebýt té nadměrné velikosti, byl by možná i pohledný.

„Ne, Olave, nemusíš jít spát o hladu. Je to na tobě. Cukr na chleba nedostaneš, ani teď, ani zítra. Nikdy. Jestli nebudeš jíst, dokud ti to nedovolíme, zemřeš hlady. Jasné?“

Nechápal, jak může být tak klidná. Mátlo ho, že to nevzdala. Pořád nemohl pochopit, že bude muset jít spát o hladu. Na okamžik mu prolétlo hlavou, že salám je vlastně taky dobrý. Ale stejně rychle tu myšlenku odvrhl. Když se škrábal na nohy, funěl námahou.

„Já jsem, doprčic, tak tlustej, že už se ani nezvednu,“ řekl si tiše sám pro sebe a vydal se do obýváku.

„Poslyš, Olave!“

Maren k němu stála zády a zkoumala prohlubeň ve dveřích lednice. Zastavil se, aniž se k ní obrátil.

„Bylo fajn, že jsi pomohl Kennethovi s tím chlebem. Je ještě tak malý a zranitelný.“

Dvanáctiletý chlapec okamžik stál a váhal a potom se pomalu otočil.

„Kolik ti je?“

„Dvacet šest.“

„Aha.“

Olav šel do postele o hladu.

***

Raymond chrápal. Skutečně chrápal jako dospělý muž. Pokoj byl prostorný a v bledém světle, které dopadalo dovnitř oknem, Olav rozeznal nad postelí spolubydlícího obrovský plakát švédské skupiny Rednex. V koutě stálo rozmontované horské kolo a Raymondův psací stůl pokrývala změť učebnic, ubrousků od svačin, komiksů a nářadí. Olavův vlastní stůl zel prádnotou.

Ložní prádlo bylo čisté a trochu tuhé. Vonělo cize, ale příjemně. Tak nějak květinově. Říkal si, že je mnohem hezčí než to doma. Tohle zářilo barvami a byly na něm obrázky formulí. Povlaky na polštář i na peřinu měly stejný vzor a prostěradlo stejný odstín modré jako některá z aut. Doma nikdy neměl ložní prádlo, které by k sobě ladilo.

Záclony povlávaly v průvanu od pootevřeného okna. Tak to rozhodl Raymond. Olav sám byl zvyklý na teplo v ložnici, a ačkoliv si zalezl pod tlustou peřinu v novém pyžamu, cítil, že je mu trochu chladno. A měl hlad.

„Olave!“

Byla to vedoucí. Nebo tedy Agnes. Šeptala na něho ode dveří.

„Spíš?“

Obrátil se obličejem ke zdi a neodpověděl.

Jdi pryč, jdi pryč, znělo mu v hlavě, ale nepomáhalo to. Teď už mu seděla na kraji postele.

„Nešahej na mě.“

„Nebudu na tebe sahat, Olave. Jen si chci trochu promluvit. Prý ses při večeři rozzlobil.“

Ticho.

„Musíš chápat, že to nejde, aby se tu děti takhle chovaly. Představ si, že by všichni pořád házeli cukr a marmeládu po zemi!“

Tiše a klokotavě se zasmála.

„To by to vypadalo!“

Stále nic neříkal.

„Přinesla jsem ti trochu jídla. Tři krajíce. Sýr a salám. A sklenici mléka. Položím to tady vedle postele. Jestli to sníš, je to v pořádku, pokud ne, domluvíme se, že to brzy ráno vyhodíš do koše, abychom to neviděli. A aby nikdo nevěděl, jestli jsi jedl nebo ne. Platí?“

Chlapec se trochu pohnul a potom zprudka obrátil.

„To ty jsi rozhodla, že tady budu bydlet?“ zeptal se hlasitě a rozzlobeně.

„Pssst,“ tišila ho. „Vzbudíš Raymonda! Ne, dobře víš, že o tom já nerozhoduju. Můj úkol je dobře se o tebe postarat. Spolu s ostatními dospělými. Všechno bude fajn, uvidíš. I když po mamince se ti určitě zasteskne. Ale často ji budeš navštěvovat, na to nesmíš zapomínat.“

Teď už v posteli napůl seděl. V bledém světle vypadal jako tlustý démon; černé havraní vlasy v neslušivém účesu, široké rty, jejichž krvavě rudá barva zářila dokonce i v noční tmě. Nedobrovolně sklopila oči. Ruce na peřině jako by patřily malému dítěti. Byly velké, ale s pokožkou, jakou mívají miminka. Bezmocně svíraly dvě auta na povlaku peřiny.

Panebože, pomyslela si, tomuhle monstru je jen dvanáct. Dvanáct let!

„Vlastně,“ řekl a upíral na ni pohled, „vlastně jsi moje bachařka. Tohle je debilní vězení!“

V tu chvíli uviděla vedoucí dětského domova Vårsol, jediné výchovné instituce pro děti a mládež v Oslu, něco, co nespatřila za celých třiadvacet let práce s dětmi. Pod chlapcovým úzkým černým obočím rozpoznala to, co vídala u tolika zoufalých dospělých; lidí, jimž byly odebrány děti a kteří ji zatracovali spolu se zbytkem státní byrokracie, jež je pronásledovala. Ale ještě nikdy to Agnes Vestaviková nespatřila u dítěte.

Nenávist.

***

Domů mě z porodnice poslali se samými optimistickými řečmi. Všechno je v nejlepším pořádku. Chlapec je jen trochu hltavý. Ale to jen proto, že je tak pěkný, veliký. Po třech dnech mě poslali domů do prázdného bytu. Od sociálky jsem dostala peníze na postýlku, houpací lehátko a trochu dětského oblečení. Dvakrát, třikrát přišla na návštěvu jedna žena, viděla jsem, jak kradmo pokukuje do všech koutů a lže, že si potřebuje odskočit. Jen aby viděla, jestli je u mě čisto. Jako kdyby to byl někdy problém. Myju a čistím pořád dokola. Neustále je tu cítit tekuté mýdlo.

Okamžitě ho byl plný byt. Nevím, jak to vysvětlit, ale zdálo se, jako by si hned první večer uvědomil, že tohle je jeho místo, jeho byt, jeho máma. Jeho noci. Nebrečel. Jen hlučel. Jiní by tomu možná říkali pláč, ale to nebylo ono. Málokdy mu tekly slzy. V těch několika případech, kdy opravdu brečel, ho vlastně bylo snadné utěšit. Protože tehdy měl hlad. Strčila jsem mu do pusy bradavku a bylo ticho. Jinak jenom hlučel. Vydával nespokojené ječivé zvuky, při kterých sebou mrskal, skopával peřinku a vykrucoval se z oblečení. Naplňoval byt tak dokonale, že jsem občas prostě musela odejít. Uložila jsem ho v koupelně, kde je nejlepší izolace, a pevně ho upnula do houpacího lehátka. Všude kolem jsem pro jistotu rozložila polštáře. A pak jsem šla ven. Do nákupního centra, kde jsem si dala kafe, přečetla časopis, obešla obchody. Někdy jsem si dala cigaretu. Když jsem byla těhotná, podařilo se mi přestat, a věděla jsem, že bych neměla kouřit, dokud kojím. Ale jediná cigareta jednou za čas nemohla uškodit. Stejně jsem pak měla černé svědomí.

Když mu bylo pět měsíců, vzaly moje vycházky jednoho dne rychlý konec. Neodešla jsem na dlouho. Snad na dvě hodiny. Maximálně. Jakmile jsem přišla domů, uvědomila jsem si, že je tam nepříjemné ticho. Rozrazila jsem dveře do koupelny a on tam ležel beze známek života, napůl venku z lehátka a s upínacím popruhem kolem krku. Určitě trvalo spoustu vteřin, než jsem se vzpamatovala a uvolnila ho. Chroptěl a kašlal a v obličeji byl úplně modrý. Brečela jsem a třásla s ním, až ve tváři postupně získal normální barvu. Jen byl pořád potichu.

Přitiskla jsem ho k sobě a poprvé pocítila, že ho miluju. Mému dítěti bylo pět měsíců. A do té doby jsem k němu nic necítila. Od samého začátku nebylo v normálu vůbec nic.

***

Připozdilo se. Ten nový kluk byl horší, než na co byla připravená. Listovala ve zprávě od psychologa, ale nebyla s to ji příliš vnímat. Znala ta slova z dřívějška. Stejná jako u jiných dětí, jen trochu jinak překroucená, v trochu jiných kombinacích. Naprosté zanedbání výchovy v dětství. Matka není schopna ochránit chlapce před šikanou. Chlapec je lehce manipulovatelný. Ve škole je podprůměrný. Velké potíže se stanovením hranic. Chlapec přechází střídavě od teatrálního, agresivního chování k přepjatému, parentifikovanému a téměř galantnímu vystupování vůči matce a jiným dospělým, což jasně podporuje hypotézu o vážné vývojové poruše následkem zanedbané výchovy. Chlapcova nedostatečná schopnost zvládat podněty se může zakrátko stát nebezpečnou pro okolní svět, pokud mu nebude poskytnuta vhodná péče, kde se mu dostane důslednosti, bezpečí a předvídatelnosti, jaké mu je zapotřebí. Chlapec vůči ostatním dětem vystupuje jako dospělý, což je děsí, následkem toho je vyloučený a upadá do agresivního, asociálního chování.

Ve Vårsolu končily jenom nejhorší případy. Děti, které z jakéhokoliv důvodu nemohly vyrůstat u svých biologických rodičů, měly být v Norsku umísťovány do pěstounské péče. Tak tomu bylo. Pro miminka se pěstounské rodiny nacházely velmi snadno. Pro malé děti, zhruba až do předškolního věku, ještě docela lehce. Potom to náhle začalo být mnohem obtížnější. Ale zpravidla se i to vyřešilo. S výjimkou těch nejhorších případů, dětí, jež byly tak náročné, narušené a poznamenané životem a neschopnými rodiči, až se od žádné běžné rodiny nedalo očekávat, že by jejich výchovu zvládla. Takové děti končily u Agnes.

Potlačila zívnutí a masírovala si rozbolavělý kříž. Olav se jistě poddá. Přece to s ním nevzdá. Kromě toho nebyl, přísně vzato, tím největším problémem, co právě řešila. Bezvýsledně se pokoušela na židli najít pohodlnější pozici, strčila Olavovy papíry do zásuvky a odemkla jinou. Kartonové desky obsahovaly pět listů. Dál seděla a zírala do nich. Nakonec sbalila i ty, zhluboka se nadechla a zásuvku pečlivě zamkla. Klíč se trochu vzpíral, ale nakonec ho vytáhla. Ztuhle se zvedla, nadzdvihla květináč na dřevěné polici vedle okna a položila klíč na své místo. Na okamžik se zarazila a hleděla z okna.

V noci se zahrada vždycky zdála větší. Měsíční světlo vrhalo chladné modré stíny na sporé ostrůvky sněhu. Až dole u silnice stálo opřené o plot z pletiva Glennovo kolo. Povzdychla si a rozhodla se, že tentokrát na něj bude přísná. Žádné kolo, když je venku námraza. Před dvěma dny vzkázala Christianovi, aby ho zamkl do sklepa. Buď to neudělal, nebo se tam Glenn vloupal a znovu si ho vytáhl. Nevěděla, co je vlastně horší; lajdácký zaměstnanec, nebo dítě, které vůbec neposlouchá?

Od starého, špatného okna táhlo. Museli si zvolit priority, a tak přízemí, kde děti přes den trávily nejvíc času, dostalo nová okna nejdřív. Ví Bůh, kdy se na pořadník dostane i její kancelář. Tiše vzdychla a zamířila ke dveřím. Ačkoliv ji vůbec nelákalo jít domů, protože jim to s mužem zrovna příliš neklapalo, žadonilo její tělo o spánek. V nejlepším případě bude už manžel spát.

Před odchodem ještě nakoukla k Olavovi. Čtvrt století zkušeností s dětmi jí okamžitě napovědělo, že spí, ačkoliv obrys zavalité postavy v posteli jen tušila. Dýchal klidně a rovnoměrně a Agnes si dala na čas, když ho pečlivě přikrývala peřinou. Když za sebou zavírala dveře, pousmála se, protože jídlo a mléko bylo pryč. Dodržela dohodu a nádobí nechala ležet. V obýváku seděl v polospánku Christian s nohama na stole. Maren si v ušáku, s nohama složenýma pod sebou, četla detektivku. Jakmile vedoucí vešla do místnosti, bouchl Christian jakoby v reflexu nohama na zem. Už mohl dávno odejít, jeho služba skončila před hodinou. Ale byl příliš líný.

„Upřímně řečeno je dost těžké učit děti nějak se chovat, když ty to sám neumíš,“ obrátila se k mladému studentovi, který sloužil na poloviční úvazek večerní a noční služby. „Kromě toho jsem si myslela, že jsme se shodli na tom, že se má dát Glennovo kolo pod zámek!“

„Á, do háje. Já na to zapomněl.“

Vypadal zahanbeně a škrábal si velký uher na levé straně nosu.

„Poslouchej, Christiane,“ pokračovala vedoucí a posadila se vedle něj s koleny u sebe, záda rovná jako pravítko, „tuhle instituci provozuje Armáda spásy. Děláme, co můžeme, abychom děti odnaučili tomu příšernému ústnímu vyjadřování. Proč je pro tebe tak obtížné respektovat, že já nehodlám poslouchat to neustálé klení? Nechápeš, že mě vlastně urážíš pokaždé, když taková slova vyslovíš? Děti jsou děti. Ty jsi dospělý muž, který už by měl umět brát ohledy. Nemyslíš?“

„Omlouvám se, omlouvám se,“ mumlal chabě a uher mu najednou praskl. Žlutý hnis tekl ven a Christian fascinovaně hleděl na svůj ukazováček.

„Panenko na nebi,“ zasténala Agnes, vstala a chystala se odejít.

Když si oblékala kabát, otočila se k Maren, jež se bez ohledu na malou konfrontaci mezi druhými dvěma prokousávala dál knihou.

„Musím si s tebou co nejdřív promluvit mezi čtyřma očima,“ řekla a s pohledem upřeným na Christiana, který se stále podivoval nad tím, kolik hnisu se vejde do jednoho uhru, dodala:

„Musíme se domluvit na službách na únor a březen. Můžeš připravit nějaký návrh?“

„Hm,“ souhlasila Maren a na okamžik vzhlédla od knihy, „dobrá.“

„Bylo by fajn, kdybys to stihla během noci. Abychom to mohly zítra odpoledne probrat.“

Maren znovu vzhlédla, usmála se a přikývla.

„Dobře, Agnes. Do zítřejšího odpoledne to bude hotové. V pohodě. Dobrou noc!“

„Tak dobrou, vy dva.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1.