.

Ukážka z elektronickej knihy

.

Winter’s Tale by Mark Helprin.

Kniha vychází ve spolupráci s autorem.

© Mark Helprin, 1983

Všechna práva vyhrazena.

Translation © Jan Sládek, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-677-7

ISBN mobi 978-80-7462-688-3

.

PRO MÉHO OTCE

Nikdo nezná město lépe

.

„Byl jsem na jiném světě a vrátil jsem se zpět. Naslouchejte mi.“

Prolog

Velké město je sotva víc než svým vlastním obrazem. Když se však na obraz pozorně zahledíme, zjistíme, že vše, co zachycuje a co se v něm odehrává, je součástí hluboce dojemného příběhu. Pokud chceme tento příběh číst jako knihu, stěží najdeme lepší místo než New York, velkolepé město v blízkosti Palisád, tepající srdce světa, jehož zásluhou dosáhlo velikosti, kterou si samo nikdy nezasloužilo.

Nyní je ale město, jak je pro něj ostatně běžné, zahalené hustou bílou mlhou, která se kolem nás žene neskutečnou rychlostí, ohlušuje nás jako kvílící vichřice, mrazí nás na dotek, třpytí se a leskne. Obklopuje nás ze všech stran, pevně nás svírá do své náruče a valí se na nás jako kouř parní lokomotivy, jako vyhřezlý obsah velkých balíků vlny.

Proplouváme hustou bílou pavučinou nemilosrdných, zneklidňujících a nikdy neutichajících zvuků, oponou, která se poznenáhlu trhá… a my spatřujeme dokonale klidnou, jako zrcadlo jasnou hladinu jezera, hluboké vzdušné oko bělostného uragánu.

Na dně tohoto oka leží město. Z naší výšky vypadá malé a vzdálené, ale na první pohled je patrné, že žije. Není větší než drobný brouk, ale má se čile k světu. Začínáme klesat. Rychlým pádem míříme vstříc klidnému životu jiné doby. Snášíme se k zemi v naprostém tichu, strnulý obraz se začíná pohybovat a před námi vyvstává plátno plné zimních barev. Jsou neskutečně ostré a vtahují nás do děje.

.

• I. •

MĚSTO

Bílý kůň na útěku

Jednoho klidného zimního rána se na ulici objevil bílý kůň. Zem pokrývala měkká nevysoká vrstva sněhu. Obloha byla posetá zářivými hvězdami, které na východě zvolna mizely v záplavě světle modrého světla, ohlašujícího nástup nového dne. Vzduch se zpočátku skoro nehnul, ale pak se začal zvedat vítr, který do města vanul z Kanady podél řeky Hudson.

Kůň utekl z Brooklynu, z pánovy malé stáje z překládaných prken. Ještě za tmy přeběhl docela sám po silnici pro drožky přes Williamsburgský most, zatímco výběrčí mýtného spokojeně dřímal u příjemně hřejících kamínek na dřevo a nad městem se klenula nebeská báň posetá miliony hvězd. Čerstvý sníh na mostě tlumil dusot koňských kopyt a kůň se každou chvíli otáčel, jako by chtěl zjistit, zda ho někdo nesleduje. Urazil čtyři, možná pět mil klidným Brooklynem kolem ztichlých kostelů a obchodů skrytých za pevně zavřenými okenicemi a není tedy divu, že byl celý schvácený a těžce dýchal. O kus dál na jih se v ledových vodách úžiny Narrows třpytilo osamělé světlo trajektu mířícího k Manhattanu, kde byli touto dobou vzhůru jen trhovci. Čekali, až k nim tmavou nocí dorazí přes Pekelnou bránu první rybářské lodě s čerstvým úlovkem.

Kůň si počínal jako smyslů zbavený, ale přesto se trápil tím, co provedl. Věděl, že nebude trvat příliš dlouho, jeho pán a paní vstanou a rozdělají oheň v krbu. Na okamžik se otevřou dveře kuchyně, odkud vyletí neskutečně pohoršená a naštvaná kočka, která pozpátku přistane na hromadě pilin pokryté popraškem sněhu. Místnost zaplní vůně borůvek a rychle se rozehřívajícího těsta na lívance, která postupně překryje ostrou vůni praskajícího borového dřeva. Zanedlouho se pán zvedne od stolu a rázným krokem se vydá přes dvůr ke stáji, aby koně nakrmil a zapřáhl ho do mlékařského vozu. Bílý kůň tam ale nebude.

Srdce koně zabušilo úzkostí i vzrušením. Věděl, že za chvíli bude mít svého pána v patách. Svůj útěk si ale užíval, jako by šlo o dobrý žert. Bylo mu jasné, že jeho eskapáda možná skončí bolestivým výpraskem, ale současně cítil, že pán bude svým způsobem spokojený, možná dokonce potěšený – stejně jako tolikrát předtím, když se mu kůň vzepřel ve velkém stylu a s odvahou. Bezhlavý a hrubý odpor (například kopání do dveří stáje) býval často odměněný řádným šlehnutím biče. Ale ani při podobných primitivních vzpourách ho pán nepoužil pokaždé. Svého vzdorovitého zvířete si nesmírně cenil, vážil si zvláštní, trochu záhadné inteligence bílého koně, kterou nebylo možné přehlédnout. Ano, oceňoval ji, přestože mu přinášela spoustu problémů a starostí. A k tomu svého koně nadevše miloval a nijak zvlášť mu nevadila ani procházka Manhattanem, kam zvíře pokaždé neomylně zamířilo. Koňův útěk byl nejen skvělou příležitostí, aby pán zverboval přátele, kteří mu ho pomáhali hledat, ale také k zastávce v místních hospodách. Tam se u sklenice piva vždycky poptával, jestli někdo z hostů náhodou neviděl jeho velkého bílého hřebce, který se jen tak nalehko potloukal městem, bez udidla, uzdy či aspoň deky pod sedlo.

Kůň si prostě nemohl pomoct. Manhattan ho přitahoval jako magnet, nasával ho jako vzduchoprázdno, lákal ho jako ošatka ovsa, ztepilá klisna nebo jako otevřená, stromy lemovaná cesta bez konce. Kůň přeběhl most a na chvíli se zastavil na břehu. Měl před sebou tisíce ulic, celé ještě stále tiché město. Do uší se mu zařezával ostrý svist větru, ženoucí se nad ještě stále nedotčenou pokrývkou mírně zvlněného sněhu. Ulice byly prázdné a vábily jako bludiště plné skrytých, nečekaných potěšení. Míjel prázdné divadelní sály, pusté úřady, v nichž se přes den hrbí pilní úředníci a nekonečná nábřeží zježená stovkami stožárů připomínajících dlouhé černé lesy vzrostlých borovic. Běžel kolem neosvětlených továren a liduprázdných parků, klusal řadami nízkých přízemních domků, v nichž se nesměle objevovaly první plamínky čerstvě zapáleného ohně rychle zahánějícího noc a plnícího srdce lidí klidem a nadějí. Pádil kolem děsivě špinavých sklepů plných ubožáků bez údů a jejich šťastnějších druhů, kteří se s prvním rozbřeskem vydávali na neradostnou pouť mezi hromady odpadků. Na tržnici se na okamžik otevřely dveře nálevny a čísi ruce chrstly na ulici kbelík horké vody. K nebi se zvedl malý obláček páry. Kůň se zdaleka vyhnul několika mrtvolám zmrzlých žen i mužů stočených do klubka, takže vypadali, jako by leželi v rakvi spletené ze špinavých cárů.

Z tržnic postupně začínaly vyjíždět sáně a povozy tažené mohutnými koňmi. Projížděly širokými hlavními ulicemi, které se plnily zvukem vesele cinkajících zvonků. Bílý kůň se však držel co nejdál od nikdy neutichajících tržnic. Procházel klidnými vedlejšími rameny hlavních městských tříd, skrýval se pod lešením lemujícím ocelové vnitřnosti nových budov, která zde čekala na příchod činorodých stavebních dělníků. Jen málokdy se dostal z dohledu nových mostů, které spojovaly půvabnou nevěstu Brooklyn s jejím movitějším strýčkem Manhattanem. Mosty mířily jako chapadla chobotnice do okolní krajiny a do budoucnosti, poutaly břehy vodní propasti a klenuly se nad hlubinou času a snů.

Bílý kůň klusal prázdnými ulicemi a bulváry a do rytmu běhu švihal ocasem. Pohyboval se jako tanečník, což není nijak překvapivé, protože kůň je skutečně nádherné zvíře. Udivující však bylo, že tento kůň tančil, jako by se pohyboval v rytmu hudby. S jistotou, která ho překvapovala a jíž nerozuměl, neomylně mířil k jihu směrem k parku Battery, prosvítajícímu na konci dlouhé úzké ulice jako bělostné pole protkané temnými stíny vysokých stromů. U parku získal přístav nový odstín, světlo rodícího se dne; mihotal se v záplavě zelené, stříbrné a modré. A na konci této arktické duhy, daleko na obzoru, se vznášel bílý oblak, ještě před chvílí halící celé město, ale nyní se v paprscích stoupajícího slunce měnící ve zlatou povodeň. V teplejším vzduchu nad zemí se mihotal zlatavý závoj, který jako by skrýval desítky dalších měst ležících na samém okraji nebe. Kůň se zastavil a zahleděl se před sebe. V očích se mu zablesklo sluneční světlo. Díval se do neskutečné a tolik lákavé dálky. Z chřípí mu stoupala horká pára. Stál tam jako socha a zlatá záplava houstla a tmavla na pozadí jasnící se modři. Dálka ho neodolatelně vábila. Přesně tam od počátku mířil.

Vyrazil kupředu, ale brzo zjistil, že v cestě mu stojí zavřená brána parku Battery. Otočil se a vyzkoušel jinou cestu, jenže po chvíli se ocitl skoro před stejnou překážkou. Vyzkoušel hodně ulic a pokaždé ho zastavila podobná těžká brána. Všechny byly zavřené. Zatímco bloudil v labyrintu ulic, znatelně se ochladilo. Jako by se na polovinu světa snesl mrazivý příkrov ledu. Prázdný bílý prostor před ním byl cestou do toho druhého, dokonalého světa. Bílý kůň netušil, jak se dostane přes vodu, ale i tak po parku toužil, jako by byl jeho osudem. Zoufale pádil pustými ulicemi, prašnými cestami, přes sněhem pokryté trávníky a ani na chvíli nespouštěl zrak z postupně tmavnoucí zlaté tůně.

Připadalo mu, že se dostal do poslední ulice vedoucí k otevřenému prostranství, na jejímž konci však našel pouze další bránu, zavřenou jednoduchou závorou bez zámku. Přerývaně dýchal a toužebně hleděl přes mřížoví brány. Kolem hlavy mu stoupala horká pára. Srážela se mu na skráních. Věděl, že tohle je konec: do parku se nedostane, nedostane příležitost vyzkoušet, jestli by se dostal přes modrozelené vodní stužky a dál, snad až ke zlatým mrakům na obzoru. Chtěl se otočit a vydat se zpátky městem, možná chtěl znovu k mostu a po něm až do Brooklynu, ale pak se do ticha, v němž jeho vlastní dech zněl jako dunění vzdáleného příboje, ozvala řada kroků. Spousta kroků.

Zpočátku zněly slabě, rychle však sílily. Ucítil otřesy země a chvění v kopytech, jako by se k němu blížil další kůň. Nebyl to ovšem hřebec. Náhle se před ním objevila skupina mužů. Sledoval je skrze černé železné mříže. Muži běželi přes park Battery, dělali dlouhé kroky a přitom vysoko zvedali nohy, protože vítr místy navál skoro půlmetrové závoje, a ty jim sahaly až nad kolena. Bylo vidět, že do běhu dávají všechnu energii, ale přesto se pohybovali jako ve zpomaleném filmu. Trvalo dlouho, než se dostali doprostřed parku. V té chvíli si kůň všiml, že jeden z mužů běží v čele a přibližně desítka dalších ho pronásleduje. První muž sotva popadal dech. Pohyboval se dost nepravidelně, chvíli zpomaloval a chvíli zase se zoufalým výrazem v tváři zrychloval. Sem tam upadl, ale okamžitě se zase postavil na nohy a s nezmenšeným úsilím vyrazil vpřed. Klopýtali a padali i jeho pronásledovatelé, ti se ale ze sněhu hrabali o poznání pomaleji. Sníh je zpomaloval a za chvíli už běželi v dlouhé neuspořádané řadě. Divoce mávali pažemi a cosi křičeli. Prchající muž naopak nevydal ani hlásku. Při běhu působil zvláštně ztuhle. Jenom když skákal přes naváté závěje a nízké zábradlí oddělující jednotlivé části parku, rozhazoval rukama, jako by mával křídly.

Muž se blížil a bílému koni se stále více zamlouval. Pohyboval se moc pěkně. Nikoliv jako kůň, tanečník, nebo někdo, kdo má cit pro hudbu, ale svižně a ladně. Se zarputilou rozhodností. Zdálo se, jako by jedinou příčinou celého nezvyklého výjevu byl právě mužův běh. Takhle přece obyčejná honička ve sněhu nevypadá. Muž dělal, co mohl, ale jeho pronásledovatelé se k němu přesto postupně blížili. Nebylo lehké pochopit, jak je to možné, protože pronásledovatelé na sobě měli těžké zimníky a na hlavách buřinky, zatímco muž v čele byl prostovlasý a v krátkém kabátku se šálem kolem krku. Na nohou měl vysoké zimní boty a oni jenom nízké polobotky, které musely být plné ledového sněhu. Přesto běželi stejně rychle jako on, nebo ještě rychleji. Vypadali jako zkušení běžci, jako lidé, kteří vědí, jak pronásledovat uprchlíka.

Jeden z mužů se zastavil, doširoka se rozkročil ve sněhu, pevně se zapřel, oběma rukama zvedl revolver a vystřelil po prchajícím muži. Vzduch prořízla ostrá rána jako prásknutí bičem a odrazila se od zdí domů před parkem. Z cestiček zasypaných sněhem se zvedlo hejno vyděšených holubů. Muž se na vteřinu otočil a vyrazil směrem k ulicím i ke koni, který všechno bez hnutí pozoroval. Pronásledovatelé rovněž změnili směr běhu a rychle se k muži přibližovali: vydali se po přeponě myšleného trojúhelníku, zatímco on pádil po druhé z jeho odvěsen. Když od něj byli přibližně dvě stě stop, zastavil se další z mužů a rychle zamířil. Rána se ozvala tak blízko, že sebou kůň trhl vylekaně couvl pár kroků zpět.

Prchající muž se přiblížil k bráně. Kůň zacouval za dřevěnou kůlnu. S tím, co viděl, nechtěl mít nic společného. Zvědavost mu ale nedala. Dlouho se skrývat nedokázal. Po pár okamžicích vystrčil hlavu zpoza kůlny, aby se podíval, jak honička pokračuje. Muž v čele prudkým trnutím otevřel závoru, která vylétla k nebi a opsala oblouk. Jakmile se ocitl na druhé straně, opět bránu zavřel a zajistil závorou. Vytáhl masivní dýku s nablýskanou ocelovou čepelí, kterou měl za pasem a takřka bez dechu začal bušit do závory. Snažil se ji zkřivit, aby se s ní nedalo hnout. Pak se vyděšeně rozhlédl a vyrazil dál ulicí.

Ve chvíli, kdy se jeho pronásledovatelé dostali k plotu, uklouzl na zmrzlé kaluži pod sněhem. Dopadl tvrdě. Udeřil se do hlavy a několikrát se převalil. Kůň s divoce bušícím srdcem sledoval, jak se pronásledovatelé vrhají na plot. Vypadali jako dobře cvičení vojáci. Vlastně spíš jako zločinci. Ve zvláštně pokřivených tvářích se jako neschůdný útes rýsovala ostře řezaná obočí, měli malou bradu a stejně titěrné nosy a uši, které působily, jako by jim je někdo uřízl a potom znovu přišil k hlavě. Vlasy jim sahaly neskutečně hluboko do čela, jako utržený ledovec vydávající se na samostatnou cestu k jihu.

Zloba z nich sršela jako přeskakující jiskry. Jeden z mužů zvedl revolver, ovšem další, bezpochyby jejich velitel, ho zastavil: „Nestřílet! Takhle to nechci. Teď už nám neuteče. Trochu si s ním pohrajeme s noži.“ Poté začali šplhat přes plot.

Kdyby si pronásledovaný muž nevšiml, že na něj zpoza kůlny zírá kůň, nejspíš by zůstal ležet. Jmenoval se Peter Lake a v tuto zvláštní, nanejvýš nebezpečnou chvíli, mluvil sám k sobě: „Dostal ses do pěknýho srabu, pitomče, když se na tebe dívá lítostivě dokonce i kůň.“ A právě tato slova ho přinutila vyškrábat se zpátky na nohy. Postavil se a obrátil se ke koňovi. Dvanáct mužů, kteří koně za kůlnou ze svého místa neviděli, se domnívali, že Peter Lake přišel o rozum. Nebo že na ně chystá nějakou podivnou boudu.

„Koni!“ zvolal Peter Lake. Kůň zvedl hlavu a udělal půlkrok vzad. „No tak, koni!“ vykřikl znovu. „Prosím!“ vyhrkl úpěnlivě a prosebně rozpřáhl ruce, jako by chtěl koně obejmout. Muži postupně seskakovali na bližší straně plotu. Dávali si na čas. Nijak nespěchali, neboť od muže je dělilo jen posledních pár metrů. Ulice byla zcela pustá a uprchlík se nehýbal. Nepochybovali, že ho mají zcela ve své moci.

Peterovo srdce bušilo tak silně, až se celý třásl. Vůbec se neovládal, až mu to připadalo komické. Připadal si jako stroj, který se každou chvíli rozsype na kousky. „Bože můj,“ vzdechl a znovu se rozvibroval jako mechanická hračka na klíček. „Bože můj, nebo ty Ježíši, Marie či Josefe, pošlete mi něco na pomoc. Nejlíp obrněný parní válec s kulometem.“ Všechno záviselo na koni.

Kůň se tryskem rozběhl zledovatělou ulicí k Peteru Lakeovi a těsně u něj ochotně sklonil hlavu. Peter Lake ho objal kolem jeho silné bílé šíje, pevně sevřel jeho ladný krk připomínající krk labutě a vyšvihl se na hřbet. Nebyl sice v sedle, ale právem se znovu cítil na koni. Spokojeně se rozhlížel a nedbal na výstřely, které práskaly mrazivým vzduchem. Kůň se stal tímto jediným vznešeným pohybem jeho novým spojencem. Pak se kůň otočil, slabě se zachvěl, jako by se ho teprve teď dotkl chlad, mírně poklesl na zadní a zhluboka se nadechl. Chystal se na raketový start. Peter Lake využil prchavého okamžiku klidu a obrátil se na své ohromené pronásledovatele, kteří zůstali stát jako solné sloupy. Smál se jim do tváře. Jako by náhle celý roztál šťastným úsměvem. Cítil, že kůň napjal všechny svaly a vyrazil vpřed. Řítili se ulicí a rychle se vzdalovali Pearlymu Soamesovi a jedenácti členům jeho bandy Krátkokabátníků. Ti se opírali o plot a se zuřivým nadáváním po Peterovi stříleli – všichni do jednoho, až na samotného Pearlyho, který si vzteky bez sebe hryzal spodní ret, mhouřil oči a spřádal nové plány, jak se dostat uniklé kořisti na kobylku. Burácení pistolí Petera ohlušovalo.

Konečně byl z dostřelu, ale koně nezpomalil. Nechal ho běžet kolem obchodů se zabezpečenými okenicemi proti zlodějům. Tryskem pokračovali stále dál kamsi k severu pomalu procitajícím městem, které se kolem nich míhalo jako nezřetelná šmouha.

Mrazivé ráno a požár trajektu

Peter Lake by Krátkokabátníkům snadno utekl i v případě, že by měli koně stejně jako on. Nikdo z celé bandy se totiž neudržel v sedle včetně samotného Pearlyho, který stejně jako ostatní vyrostl v okolí křižovatky Five Points. Na nábřeží se cítili jako doma, na lodi a v člunu si počínali jako zkušení námořníci, ale jakmile se ocitli dál od vody, byli odkázaní jenom na své vlastní nohy, na tramvaje nebo na metro, kde samozřejmě nikdy neplatili.

Krátkokabátníci pronásledovali Petera Lakea už celé tři roky. Od sezóny k sezóně ho naháněli jako lovnou zvěř, štvali ho do „tunelu“, tedy situace, kdy se cítil jako bezbranný králík se smečkou ohařů v patách. Peter Lake se celou dobu snažil z „tunelu“ ze všech sil dostat, ale pořád nenacházel cestu ven. Nikde ani stopa po záblesku světla.

Pokud se právě neskrýval v relativním bezpečí mezi sběrači mušlí v Bayonne Marsh, musel Peter Lake pobývat na Manhattanu, kde ho Krátkokabátníci velmi rychle vyčenichali a bez dlouhého otálení se po něm pustili. Na Manhattan ho táhla jeho profese. Peter byl totiž zloděj, a pokud by se smířil s jakýmkoliv jiným místem, dobrovolně by připustil, že je zloděj nanejvýš průměrný. Během oněch tří bouřlivých a nebezpečných let několikrát uvažoval o přesunu do Bostonu. Vždycky však brzo dospěl k závěru, že v Bostonu není nic, co by mu skutečně stálo za námahu. Město mělo nepříznivě uspořádané ulice a bylo pro něj moc malé. Byl si jistý, že dříve či později určitě narazí na členy místního gangu, kteří si říkají Opičáci. S Krátkokabátníky se sice nemohli měřit, ale zaplést se s někým dalším nechtěl. Navíc mu kdosi řekl, že v Bostonu je v noci pravá černočerná tma a než se člověk naděje, vrazí v té temnotě do nějakého policajta. Rozhodl se tedy zůstat na Manhattanu a doufal, že Krátkokabátníky časem přestane marný lov bavit. Nic takového se však nestalo a Peterův život se stal jedním dlouhým úprkem před pronásledovateli, kteří mu byli ustavičně v patách. Výjimku tvořily pouze krátké a klidné přestávky v mokřinách mezi sběrači.

Postupně si zvykl a nijak se nedivil, když ho před rozedněním často budil dusot těžkých bot Krátkokabátníků, zběsile se ženoucích po chatrném schodišti domu, který mu vždycky poskytl jenom dočasné útočiště. Nenadálá návštěva Krátkokabátníků ho vyrušila od stovek jídel, vytrhla ho z náručí desítek žen a vyhnala z mnoha zdánlivě bezpečných domů, rozhodně nepůsobících jako skrýš pronásledovaného štvance. Někdy se u něj zjevili tak nečekaně, že nemohl vůbec uhodnout, jak se k němu tak nepozorovaně dostali. Zvedl hlavu a sotva se rozhlédnul, stáli jen pár metrů od něj. Neustále se drželi v bezprostřední blízkosti. Nedávali mu vydechnout a v sázce byl jeho vlastní život.

Teď však měl koně a myslel na to, jak se všechno změní. Jak to, že si ho neopatřil už dávno? Neskutečně by zvýšil svoje šance na přežití. Z metrů, které ho dělívaly od pronásledovatelů, by se staly celé míle a Pearly Soames by se mu nemohl tak snadno dostat na kobylku. Z náskoku o velikosti několika kroků by se stal bezpečný odstup. Konečně by si mohl vydechnout. V létě by se na koni dostal přes řeku a v zimě by ho kůň bezpečně přenesl po zrádně kluzkém ledu. Mohl by se skrýt nejen v Brooklynu (vždycky samozřejmě s rizikem, že zabloudí v jeho nepřehledné spleti ulic), ale také na borových planinách, v pohoří Watchung, na nekonečných plážích Montauku nebo v kopcích lemujících břehy Hudsonu – tedy na místech, kam se podzemní dráhou dalo dostat jen velmi obtížně a Krátkokabátníci se tam vydávali jen velmi neradi. Tihle kmotrové si libovali v korupci a vraždách, ale báli se hromu a blesku, divoké zvěře, lesních temnot a dokonce i nočního skřehotání rosniček.

Peter Lake se patami zabořil koni do slabin. Ten ovšem žádné povzbuzení nepotřeboval. Byl k smrti vyděšený, rád běhal a slunce už viselo dostatečně vysoko nad střechami domů, kde jako obří výheň rozpalovalo jeho již tak dostatečně zahřáté a pružné svaly. Bílý kůň miloval běh. Vypadal jako velká bílá střela. Pádil tryskem se skloněnou hlavou, svěšeným ocasem, prohnutým hřbetem a ušima přilepenýma k hlavě, aby ani trošku nepřekážely rychle proudícímu vzduchu. Řítil se vpřed dlouhými skoky, až Peterovi chvílemi připadalo, jako by neseděl na koni, ale na podivném klokanovi. Ještě jeden odraz a hřebec se vznese jako pták do oblak...

Do okolí křižovatky Five Points raději nemířili. Peter Lake tam sice měl spoustu kamarádů, kteří by ho jistě ochotně schovali v některé z tisíců podzemních skrýší, tmavých místností, v nichž se bavili tancem a hazardními hrami, ale jeho příjezd na velkém bílém koni by určitě přilákal pozornost všech donašečů z dalekého okolí a za chvíli by si o něm cvrlikali všichni vrabci na střeše. Five Points navíc nebylo nijak daleko. Sedí přece na koni, tak proč si neudělat výlet a nepodívat se někam, kam by se mu pěšky nechtělo.

Prohnali se ulicí Bowery a za chvíli byli na náměstí Washington Square, kde proklouzli Vítězným obloukem jako cvičený cirkusový psík obručí. Ulice se mezitím zaplnily lidmi, kteří se nepěkně mračili na bezohledně projíždějícího muže na koni, který se nebezpečně proplétal houstnoucí dopravou. Na náměstí Madison Square stál uprostřed křižovatky na vyvýšeném ostrůvku policista. Všiml si, jak se k němu kůň řítí tryskem po Páté avenue a včas usměrnil dopravu. Věděl, jak hrozné následky může mít srážka pádícího koně s křehkým automobilem a chtěl jí za každou cenu zabránit. Ráznými pohyby paží zastavil několik proudů automobilů, elektrických vozů a kočárů tažených koňmi, a pak už jen ze svého pahýlovitého minaretu sledoval, jak se k němu tryskem blíží Peter Lake na koni. Zvíře vypadalo jako oživlá část jezdecké sochy. V podobě řízené střely mířilo přímo na něj. Strážník fouknul do píšťalky a máchnul rukou v bílé rukavici. Něco takového nečekal. Muž s koněm útočili přímo na jeho minaret. Jejich rychlost odhadoval na třicet mil v hodině. Chůvy na chodnících se křižovaly a pevně tiskly děti k hrudi. Kočí se zvedali na kozlících svých prázdných i plně naložených vozů. Stařeny odvracely hlavy, aby se na tu hrůzu nemusely dívat. Strážník neschopen pohybu čekal ve své zlaté klícce.

Peter Lake znovu pobídl koně. Napřáhl pravou paži jako kopí a namířil ji na zkoprnělého policistu. Jako rozmazaná bílá čára se mihnul se těsně kolem něj a v plném trysku mu strhnul čepici z hlavy. „Tohle si s dovolením vezmu,“ oznámil vyjevenému strážníkovi, který se rudý vzteky otočil, vytáhl notes a několika zuřivými tahy se pokusil zachytit tvar a vzhled koňského zadku.

Peter Lake prudce zahnul doleva do části Tenderloin, kde byly ulice tak přeplněné, že se za pár okamžiků musel zastavit. Uvízl mezi cisternou na vodu a několika povozy, které nemohly dopředu ani dozadu. Vozkové práskali biči a vztekle se překřikovali, koně řehtali a netrpělivě hrabali kopyty, zatímco několik pouličních povalečů využilo příležitosti a spustilo kanonádu sněhových a ledových koulí. Peter jim usilovně uhýbal a přitom se ohlédl se za sebe. Z východního konce ulice k nim běželo pět nebo šest modrých teček. Byly ještě hodně daleko, ale rychle se blížily. Klouzaly, padaly, hned zase vstávaly a dál pokračovaly v běhu. Byli to policisté. Peter neměl sedlo ani třmeny, proto mu nezbývalo, než se postavit koni na hřbet, aby viděl před cisternu a povozy. Ulice byla zcela paralyzovaná a bylo jasné, že bude trvat nejméně půl hodiny, než se obnoví normální provoz. Peter seskočil koni z hřbetu a otočil ho. Chystal se vyrazit proti postupujícímu šiku a prorazit si mezi policisty cestu. Kůň však neměl k podobnému odvážnému kousku nejmenší chuť. Nehodlal sloužit jako živé beranidlo. Peter Lake ho pobízel, seč mu síly stačily, kopal ho do slabin, ale hřebec jen pohazoval hlavou a odmítavě sebou třásl. Dopředu nemohl a zpátky se mu nechtělo. Pokračoval tedy stranou směrem k markýze, nad níž dokonce i v tuto časnou ranní hodinu zářil nápis: „Saul Turkish představuje španělskou cikánku Caradelbu.“

Na ranní představení bylo divadlo poloprázdné. V sále vládlo šero. Osvětlené bylo pouze jeviště, na němž v záplavě modrozeleného světla tančila polonahá Caradelba spoře oblečená do průsvitného, krémově bílého hedvábí. Peter Lake se s koněm zastavili na horním konci prostřední uličky. Peter sledoval Caradelbu a doufal, že se mu v divadle podařilo uniknout pozornosti policistů. Ti si ho však všimli a nyní se blížili vstupní halou. Peter Lake opět pobídl koně, který se tryskem rozběhl sálem směrem k orchestřišti. Muzikanti hráli dál, postupně ovšem ztráceli rytmus a orchestr přestával ladit, čemuž se po pravdě nemohl nikdo divit. Obří koňská hlava vypadala ve tmě jako oslnivě zářící světlomet na přídi lokomotivy. Strašně rychle se blížila.

Kůň stále zrychloval. Peter Lake se k němu nahnul, pošeptal mu do ucha: „Neříkej, že umíš taky skákat,“ a zavřel oči. To, co kůň předvedl, nebyl obyčejný skok. Ke svému vlastnímu překvapení se vznesl nad orchestr a takřka neslyšně přistál na pódiu vedle španělské cikánky – dopadl dobré čtyři metry od místa odrazu a v nejvyšším bodě se vznášel skoro tři metry nad zemí. Peter Lake tomu nemohl uvěřit. Samotnému skoku, ani tichému dopadu. Caradelba stála jako zařezaná. Byla to mladá dívka, v podstatě stále ještě dítě skryté pod silnou vrstvou líčidel. Působila křehce a tvářila se zmateně, což byl zjevně výraz, který ji opouštěl výhradně při tanci. Nenadálou návštěvu jezdce na neosedlaném koni (jistě se k ní museli oba snést přímo z nebe), s nimiž se teď musela dělit o své jeviště, brala jako hrubou urážku. Nejspíš jí připadalo, že se jí vetřelec na mohutném koni vysmívá. Zdálo se, že se každým okamžikem rozpláče. Kůň se moc neovládal. Nikdy předtím v divadle nebyl, natož aby stál na jevišti. Oslňovaly ho ostré kužely světla zářící odněkud ze tmy, zneklidňovala ho hudba, vábila ho jemná vůně Caradelbiných líčidel a mátla ho obří vlnící se stěna z tekutého modrého sametu. Všechno ho zneklidňovalo. Napřímil se a hrdě vypnul hruď, jako by se chystal do první řady slavnostní přehlídky.

Peter Lake věděl, že by měl zmizet, ale nemohl se k tomu přinutit. Nejdřív chtěl uklidnit Caradelbu. Policisté si mezitím nesnadno razili cestu orchestřištěm, kde museli odolávat výpadům naštvaných hudebníků. Koně zlákala kouzelná hra světel. Objevil krásu divadla a sílu jeviště. Zdálo se, že chce vyzkoušet, jestli by se mohl prosadit i jako herec.

Peter Lake se v podobné vřavě vyznal a dokonce i v nejvypjatějších okamžicích si uměl zachovat klidnou hlavu. Zatímco policisté postupovali stále blíž a někteří už začínali šplhat po hedvábných šňůrách na stahování opony, přiblížil se s policejní čepicí v ruce ke Caradelbě. Poté ji oslovil svou zažitou irskou angličtinou: „Dovolte, drahá slečno Caradelbo, abych vám na památku a jako znamení své úcty a obdivu obyvatel tohoto velkolepého města předal tuto policejní čepici, kterou jsem právě strhl z hlavičky jistého strážníčka, na něhož jsem narazil v boudičce na Madison Square. Jak se můžete snadno přesvědčit,“ dodal a máchl směrem k policistům, kteří se už zase brodili mezi muzikanty, protože po sametu neuměli šplhat, „jde skutečně o policejní čepici, což ale nic nemění na tom, že se musím poroučet.“ Dívka si čepici vzala a posadila si ji na hlavu.

Modrá nadýchnutá pokrývka hlavy dala ještě víc vyniknout jejím nádherným ramenům a pažím. Cikánka na nic nečekala a znovu se rozvlnila do rytmu exotického fandanga, pro potěchu svou, stejně jako celého nepříliš početného publika. Peter Lake s koněm vymanévroval z ostrého kužele bodového světla. Znovu se mu vyšvihl na hřbet a společně se bludištěm lanoví a praktikáblů vydali do zimní ulice, která se mezitím uvolnila, takže mohli vyrazit zpátky na Pátou avenue a dál tryskem do centra.

Policisté se v poslední době za Peterem Lakem tolik nehonili. Plně je zaměstnávala válka gangů, která po sobě ráno co ráno zanechávala v okolí Five Points i po celém nábřeží hromady mrtvol; ty se objevovaly i na řadě dalších, často dost neobvyklých míst: ve věžích kostelů, v dívčích internátních školách či ve skladišti koření. Na samostatně působící zloděje, jako byl Peter Lake, teď neměli čas. Petera napadlo, že pokud by prchal rušnými částmi lepší části města, kde by pobouřil místní „nežidy“ (ke své cti tušil, že toto slovo není to nejsprávnější), policie by se na něj možná znovu zaměřila a Krátkokabátníci by mu dali pokoj. Tento nápad okamžitě zavrhnul. Problém byl v tom, že jakmile si Krátkokabátníci na někoho zasednou, do konce života mu nedají pokoj – v tomto případě do konce jeho vlastního života.

Znal ovšem spoustu dalších způsobů, jak uniknout bezpočtu smrtelně nebezpečných nástrah zimního města. Vířily mu před očima jako těžké bouřkové mraky, rozvíraly před ním paže a lákaly ho do své náruče. Ve městě se dalo žít i zemřít nesčetnými způsoby, tolika, kolik v něm bylo ulic, zákoutí a lidí. Krátkokabátníci ale taky nebyli žádní zelenáči. V městském bludišti se dokonale vyznali a zdejší cesty, silnice a řeky znali stejně dobře jako krysy své proměnlivé chodbičky a doupata. Krátkokabátníci byli jako mor. Nedalo se před nimi skrýt ani jim utéct. Rozpínali se městem jako neodvratný čas, zaplavovali ho jako příliv a šířili se jako vše stravující požár. Pokud jim někdo dokázal celý týden unikat, mohl se považovat za skutečného pašáka nebo šťastlivce. Peter před nimi prchal celé tři roky.

Z jedné strany ho ohrožovali Krátkokabátníci, z druhé na něj měli políčeno policisté. Není divu, že se rozhodl opustit Manhattan a nechat kleště scvaknout naprázdno. Doufal, že obě čelisti se při lovu na stejnou kořist dříve či později setkají – a on z tohoto pro obě strany jistě nepříjemného setkání vytěží tři nebo čtyři další měsíce svobody. Jeho plán však mohl fungovat pouze v případě, že se na čas někam ztratí. Docela se vypaří. Rozhodl se vrátit ke sběračům škeblí v Bayonne Marsh. Věděl, že mu poskytnou útočiště a jeho koni kus pevné půdy, protože ho kdysi našli a pak ho nějaký čas mezi sebou trpěli jako smečka výjimečně shovívavých vlků. Jinak ovšem byli daleko drsnější než Krátkokabátníci, kteří se do blízkosti jejich rozlehlého území neodvažovali ani po zemi, ani po vodě. Věděli, že by při tom určitě přišli o krk. Sběrače si nedokázal podrobit nikdo. Byli to mimořádní bojovníci a uměli se dokonale skrývat. To ale nebylo všechno. Žili ve zvláštním, částečně skutečném, částečně mýtickém světě, do něhož se nikdo neodvážil vstoupit bez dovolení, a pokud to udělal, navždy zmizel v hustých chuchvalcích mlhy, které se ustavičně proháněly nad klidně se zrcadlící hladinou. New Jersey se kdysi pokusilo vtáhnout sběrače do hlavního proudu společnosti, spoutat je zákony a daněmi. Ve svištících oblacích bílé mlhy navždy zmizelo třicet šerifů, policistů a Pinkertonových agentů. Viceguvernéra našli mrtvého v jeho princetonském bytě: rozříznutého ve dví. Jeden z weehawkenských trajektů vyletěl do povětří. Ohnivá koule vystoupala do výšky dvaceti poschodí a tlaková vlna rozbila okna všech domů stojících v okruhu čtyřiceti mil.

Peter Lake současně tušil, že i když najde v mokřinách bezpečné útočiště, stejně ho to bude lákat zpátky na druhou stranu řeky do rozzářeného Manhattanu, bez ohledu na nebezpečí, které tu na něj čeká. Lidé ze zátoky žili příliš blízko nekonečně proměnlivé mračné stěny. Byli tiší, zarputilí, a neproniknutelní. Čas, strávený v jejich blízkosti, se míhal před očima jako stěny železničního tunelu. Typický obyvatel zátoky se podobal neklidným domorodcům. Byl profesionálním věštcem ustavičně zkoumajícím vnitřnosti ryb a hovořícím v nesrozumitelných hádankách. Pro Petera Lakea, navyklého zvuku barových pian a společnosti pohledných dívek nepřístupných jen tak na oko, byl pobyt v mokřinách takřka utrpením. V případě potřeby se však uměl přizpůsobit a vždycky byl ochotný vyzkoušet, jak moc se dokáže změnit a co všechno vydrží. Uměl strávit týden nebo deset dní rybařením na ledu. Chodil spát před východem měsíce, od rána do večera se cpal pečenými ústřicemi, brodil se solisky lemujícími břehy nezamrzajících ústí řek a užíval si nahých objetí několika žen, které nacházely uspokojení v divoké souloži uprostřed zuřící bouře, otřásající jejich malými domečky ukrytými v rákosí a zasypávající sněhem pěšiny prošlapané v ledu. Vzpomněl si na Anarindu, tmavovlásku s ňadry jako broskvičky a očima jako dvě žhnoucí hvězdy... a vyrazil směrem k přístavišti trajektů North Ferry.

„Zatraceně!“ zanadával vztekle, když vystoupali na vyvýšené místo před doky obrácenými k nejjižnější části pobřežních skalisek. Uprostřed ledem zahlcené řeky hořel trajekt. Stál nehybně na místě a zpočátku se k němu nedalo dostat. Loď se ztrácela v rozpínající se oranžové ohnivé kouli, z níž se oddělovala oblaka černého kouře. K požárům trajektů docházelo pravidelně. Jejich kotle vybuchovaly hlavně v zimě, kdy na ně útočily obří, jako břitva ostré a jako krumpáč špičaté ledové kry. Pomoci mohly jenom nové mosty. Jenže, kdo by dokázal postavit most přes Hudson?

Byl jasný den. Obloha oslňovala snad všemi odstíny modři. Z druhého břehu Petera bolestivě bodaly do očí ostře ohraničené barevné skvrny: stromy, malé bílé domy, červené a nachové žíly vysoko v hnědé skalní stěně. Nad řekou svištěl k moři silný mrazivý vítr.

Kolem trajektu plného pokroucené oceli se pohybovaly krátké široké lodě a parní remorkéry. Hasiči v černých pláštích lovili z ledové vody pokryté plameny přeživší pasažéry a členy posádky. Břehy byly přes ranní chlad zaplněné stovkami přihlížejících: stála tam děvčata s obručemi a bruslemi, instalatéři a truhláři mířící do práce, sluhové, přístavní dělníci, lidé z doků, vozkové, lidé pracující na řece i na železnici. Dostavili se také podomní prodavači. Čekali na tisíce dalších čumilů, kteří se dostaví teprve poté, co z lodě zbude jen obří škvarek unášený vodou a svou zvědavost budou chtít nasytit alespoň pečenými kaštany, praženou kukuřicí, teplými preclíky a opékaným masem.

Peter Lake si koupil pytlík pečených kaštanů od zarputile působícího muže. Jeho ruce byly zjevně navyklé na silný žár, protože kaštany vylovil z blikotajících žhavých uhlíků v kulaté železné pánvi. Byly příliš horké, jíst se ještě nedaly. Peter se rozhlédl nalevo a napravo, jestli se někde nablízku nenachází dámy a sáček s kouřícími kaštany si zasunul do kalhot. Měl je dobře ukryté kousek od žaludku a příjemně ho hřály na celém těle. Zatímco sledoval hořící trajekt, vítr postupně sílil. Dlouhé řady vrb se ohýbaly k jihu a setřásaly z větví pokrývku bílého sněhu.

Jeden z přihlížejících se nedíval na hořící trajekt, ale na Petera Lakea, který jeho nepatřičně dotěrný pohled pohrdlivě odbýval. Muž byl totiž doručovatelem telegrafní společnosti. Peter Lake doručovatele telegrafních zpráv bytostně nesnášel. Možná to bylo tím, že se tak málo podobali poslovi bohů, štíhlému Merkurovi s okřídlenýma botama. Skoro vždycky to byli těžkopádní tlouštíci v košilích pobryndaných pivem, kteří by nepředběhli ani želvu a výstup do schodů byl pro ně takřka nadlidský výkon. Přece se nebude Peter zabývat nějakým obtloustlým troubou v pytlovité uniformě, s neforemnou čepicí na hlavě a malým štítkem se slovy „Doručovatel Beals“, když přímo před ním hoří trajekt. Co by se asi tak mohlo stát, kdyby se doručovatel Beals otočil a zmizel v davu? Možná by na něj mohl upozornit Krátkokabátníky. Pak by ale stačilo naskočit na koně a za pár okamžiků by je nechal daleko za sebou.

Několik mužů z hasičských lodí se snažilo dostat na palubu hořícího trajektu. Neměli k tomu sebemenší důvod, protože všichni pasažéři byli buď mrtví, nebo dávno v bezpečí a hasiči nemohli se zuřícími plameny nic udělat, ani kdyby se dostali do jejich bezprostřední blízkosti. Proč se tedy předháněli a jeden přes druhého šplhali po laně, které se střídavě napínalo a zase povolovalo a místy už začínalo hořet, takže někteří hasiči padali do ledové řeky, zatímco lidé na břehu společně tajili dech a sledovali, co bude dál? Peter Lake znal odpověď. Ti muži se sytili ohněm. Čerpali z něj sílu. Čím byli ohni blíž, tím víc jí získávali. Hasiči věděli, že oheň je jejich nepřítel a může je snadno zabít, což se také občas stávalo. Současně si ovšem uvědomovali, že můžou od ohně získat nedocenitelný dar. Šplhali po hořících lanech, drápali se na palubu a Peter Lake jim spolu se všemi ostatními na břehu nadšeně tleskal. Sledoval celý výjev a pojídal horké kaštany, o které se dělil s koněm. Přibližně po půl hodině se trajekt nebezpečně naklonil a hrozilo, že se převrhne. Vlečný člun se prodíral mezi ledovými krami a jeho posádka se ze všech sil snažila zachránit na smrt vyčerpané hasiče, kterým shořela lana a stáli jako trosečníci na rozpálené palubě. Pokud by se trajekt uprostřed kanálu potopil, šli by ke dnu spolu s ním. Koutkem oka (tedy částí zraku, kterou mají zloději v mimořádné oblibě) zahlédl Peter Lake dva automobily. Rychle se blížily po silnici. V okolí se pohybovalo hodně automobilů, proto nebyly žádnou zvláštní podívanou, ale tyhle dva vozy ho přesto zaujaly. Jely přímo k němu. Těsně za sebou, plnou rychlostí. Byly plné Krátkokabátníků. Peter Lake se vyšvihl na koně. Doručovatel Beals stál na svém původním místě a velmi pomalu, jako ve zpomaleném filmu, poskakoval vzrušením. Krátkokabátníci ho nejspíš odmění pořádnou večeří a možná i vstupenkou do kabaretu...

Peter Lake zamířil tryskem k jihu. Nechal za sebou hořící trajekt a vyrazil do širokých, takřka pustých ulic vedoucích podél továren, mlékáren, pivovarů a železničních skladů. Spolu s koněm se rychle ztratili v předměstí plném sudů, železničních kolejí a obřích hromad použitého dřeva, v předměstí plynáren, koželužen, chatrných dřevěných manufaktur náchylných k požárům, kabaretů a vysokých železných mostů připomínajících šedivé věže.

Krátkokabátníci mu byli už zase v patách. Tísnili se ve dvou automobilech, ale přestože jeli jako o závod, rozpačitě sledovali, jak jim Peter ujíždí. Peter si držel odstup a postupně ho zvětšoval. Ulicemi se rozléhaly údery kopyt. Kůň běžel tak rychle, až se chvílemi zdálo, jako by se vznášel nad zemí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

• I. •

MĚSTO

Bílý kůň na útěku

Mrazivé ráno a požár trajektu

• II. •

ČTYŘI BRÁNY DO MĚSTA

• III. •

SUN… a… GHOST

• IV. •

ZLATÝ VĚK