Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Robert Orr, 2013

Foreword copyright © Royce Tennant, 2013

Afterword copyright © Vern Stenlund, 2013

Dopis A. A. Gilchrista je použit s laskavým svolením Gilchristovy rodiny.

Translation © Richard Janda, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-678-4

ISBN mobi 978-80-7462-689-0

.

Tuto knihu věnuji lidem,

kteří pro mne vždy znamenali nejvíce:

manželce Peggy, našim dvěma synům Darrenovi a Brentovi;

snachám Chelsea a Kelley;

vnoučatům Alexis a Braxtonovi;

tchýni a tchánovi Claře a Billu Woodovým;

a hlavně svým rodičům Arvě a Dougovi Orrovým.

Všem moc děkuji.

„Souhlasím s Bobbym Clarkem, který řekl, že Bobby Orr je tak dobrý, že by pro něj měla existovat nějaká vyšší liga než NHL. Souhlasím také se svým kamarádem Sergem Savardem, který dělí hokejisty do čtyř kategorií: hráči, hvězdy, superhvězdy a Bobby Orr. Bobbyho poslední sezona v Bostonu mluví za vše: 46 gólů, 89 asistencí. Sto jedna trestných minut. A lidé mi nevěří, že měl statistiku plusových a minusových bodů 124. A tohle všechno zvládl v osmadvaceti letech, což je věk, kdy se většina obránců do takové formy teprve dostává. Co by asi tak byl dokázal, kdyby býval hrál i po třicítce? Bobbyho život lze přirovnat k meteoru: byl mnohem lepší než všichni ostatní, nikdo se mu ani nepřibližoval. Pak, v nejlepší formě, s hokejem skončil. A už nikdy jsme ho neviděli znovu hrát.“

Don Cherry, komentátor a trenér

týmu Boston Bruins (1974–1979)

„Od okamžiku, kdy jsem Bobbyho viděl poprvé na bruslích, jsem věděl, že z něho bude hráč, který se objeví možná tak jednou za život. Navždy změnil hokej. Jeho výjimečnost však spočívá v tom, že je to ten nejpříjemnější, nejhodnější a nejupřímnější člověk, jakého potkáte. Podle mě je Bobby jedničkou ve všech kategoriích a jsem nesmírně rád, že jsme přátelé.“

Gordie Howe, čtyřnásobný vítěz Stanleyova poháru

s týmem Detroit Red Wings,

šestinásobný držitel Hartovy trofeje,

šestinásobný držitel trofeje Arta Rosse

„Bobby dosáhl úrovně, která je a navždy zůstane pro obránce nedosažitelná. Pro ty z nás, kteří ho znají osobně, je stejně nepřekonatelný i jeho charakter. Kniha Bobbyho Orra by měla být povinnou četbou.“

Denis Potvin, čtyřnásobný vítěz Stanleyova poháru s týmem

New York Rangers, trojnásobný držitel Norrisovy trofeje

„Historie NHL má spoustu vynikajících hráčů, v jejich čele pak stojí Bobby Orr. Hrát s ním na jednom ledě byla pocta a ohromné potěšení. Jeho paměti se stanou povinnou četbou hokejových fanoušků celého světa.“

Jean Béliveau, desetinásobný vítěz Stanleyova poháru

s týmem Montreal Canadiens,

držitel trofeje Arta Rosse,

Conna Smythe a Hartovy trofeje

„V začátcích mé kariéry se mě často ptávali, jestli se snažím napodobovat Bobbyho Orra. Já na to vždy odpověděl, že ne, že Bobby Orr je jen jeden.“

Paul Coffey, čtyřnásobný vítěz Stanleyova poháru

s týmy Edmonton a Pittsburgh,

trojnásobný držitel Norrisovy trofeje

PŘEDMLUVA

Ti kluci potřebovali trenéra, tak jsem se nabídl. Chodí to tak ve všech koutech naší velké země každou hokejovou sezonu. Skupina dobrých kluků, každý z nich byl svým způsobem výjimečný. Jeden, který se k nám přidal o něco později, však mezi nimi vynikal.

Byl to mladší žák, který hrál v divizi za starší žáky. Když jsem ho poprvé spatřil, připadal mi hrozně hubený; měl jsem dojem, že první silnější poryv větru ho srazí. Takový sympatický, slušný, nakrátko ostříhaný klučina z milé rodiny, který se pořád usmíval. Za pár měsíců v divizi dominoval a my se rozhodli přesunout ho do výběrového týmu, kde se naše cesty zkřížily.

Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy jsem ho viděl poprvé bruslit. Asi to zní přehnaně, ale od té chvíle jsem věděl, že „to“ má. Když se rozjel, nevěřil jsem vlastním očím. Měl sice trochu nohy do O, ale bruslil naprosto nenuceně, v nádherném rytmu, bez jakéhokoli zjevného úsilí. Postavil jsem ho na pravé křídlo. Ani na okamžik jsem nepochyboval, že má mimořádný talent, jaký jsem nikdy předtím v hokeji neviděl. A budoucnost mi dala za pravdu.

Tehdejší doba byla jiná. Nikdy se mi nestalo, že by si nějaký rodič stěžoval. Rodiče nesedávali během utkání blízko střídačky a nechtěli po mně, abych jejich synka posílal častěji na led. Ten rok nosili rodiče po celou sezonu zelenobílé stužky se znakem trojlístku na podporu našeho týmu. I ten klučina s krátkým sestřihem měl moc milé rodiče: Arvu a Douga. Přestože se brzy ukázalo, že jejich syn je nejlepší z nejlepších, ani jednou po mně nechtěli, abych ho jakkoli zvýhodňoval. Doug se nikdy nechoval jako velké zvíře. Byla to prostě jiná doba.

Připadá mi, že všechny ty roky uplynuly během okamžiku. Ten klučina je už prý dědečkem. Všechny slavné osobnosti by si z něj měly vzít příklad. Je skromný a nesobecký a umí se chovat k ostatním. Těšilo mě, že jsem ho tehdy trénoval. Poznal jsem ho jako hráče i jako člověka a pokládám za velkou čest, že nyní mohu takto vzpomínat na jeho začátky.

Stále ho vidím před sebou jako osmiletého kluka, kterého čeká úspěch a sláva. V chladném lednovém dnu kdysi dávno jsem stál u kluziště v městečku Parry Sound a sledoval ho během tréninku. A přemýšlel jsem, jestli by ten kluk nemohl být obránce.

Royce Tennant

ÚVOD

Probudil jsem se v pět ráno. Bylo 10. května 2010, den jako každý jiný. V jednom se však lišil. Po velmi dlouhé době jsem cítil vnitřní chvění jako kdysi před zápasem. A nyní, ještě za tmy, jsem měl v hlavě jedinou věc. Den pomalu ubíhal a já jsem neměl náladu se s kýmkoli bavit, přestože jsem byl obklopený rodinou a přáteli a potřásl si rukou s bezpočtem gratulantů — celebrit, fanoušků, sportovců, politiků.

Přál jsem si, abych si tu chvíli mohl užít. A doufám, že jsem dokázal opětovat alespoň trochu vřelosti, kterou mi všichni ti lidé projevovali. Jenže jsem byl tak nervózní, že jsem stěží zvládl konverzovat s dlouholetými přáteli.

Veškerá úzkost pramenila z toho, že mne čekalo vystoupení na pódiu. Za ty roky jsem samozřejmě často stál před lidmi a čelil záplavě mikrofonů. Jenže vyjít na pódium a mluvit o sobě, to opravdu nemusím. Patřím k lidem, kteří o sobě neradi mluví na veřejnosti.

Měl jsem vystoupit před stadionem TD Garden vedle místa, kde stávala stará hala Boston Garden, v níž jsem na den přesně před čtyřiceti lety, 10. května 1970, vstřelil gól. Fotograf, jenž od začátku zápasu seděl na stoličce v rohu za plexisklem, si odskočil a na jeho místo se posadil Ray Lussier, jen chvíli předtím, než se ke mně dostal puk a já ho zasunul do brány, chvíli předtím, než mě soupeř podrazil a já letěl vzduchem. Lussier cvakl spouští a zachytil okamžik, který má nesmírnou symbolickou hodnotu nejen pro fanoušky týmu Boston Bruins (bostonští Medvědi), ale pro všechny hokejové příznivce.

Po čtyřiceti letech jsem se vracel na místo činu. Stejně jako řada těch, kteří tam byli se mnou, když ta fotografie vznikla. Bucyk, Sanderson, Doak, Hodge, McKenzie, Marcotte, trenér Sinden a bývalý generální manažer Medvědů Milt Schmidt. Přišel starosta Menino, prezident Medvědů John Wentzell a majitel týmu Jeremy Jacobs. Dorazili také kamarádi z baseballového týmu Red Sox David „Big Papi“ Ortiz a skvělý nadhazovač Tim Wakefield, čehož jsem si nesmírně vážil. Přišel tam můj syn Darren a snacha Chelsea s naší vnučkou Alexis, a samozřejmě fanoušci.

K těm všem jsem musel promluvit, protože jsem byl na té slavné fotografii. Vznikla podle ní socha a já ji měl slavnostně odhalit. Byl krásný jarní den. Všude kolem spousta kamer. Tým Medvědů hrál druhé kolo play–off a ve městě to hučelo. Vypadalo to, že všechno je tak, jak má být.

Jenže stát před mikrofonem a mluvit o sobě, či znovu prožívat okamžik slávy, bylo to poslední, co mi scházelo. Netoužil jsem po chvále a uznání. Naopak, chtěl jsem vysvětlit, že uznání za ten okamžik si zaslouží více lidí.

Vzpomněl jsem si na chvíli, kdy jsem ten snímek slavného gólu spatřil poprvé. Seděl jsem u snídaně v hotelu Colonial v Lynnfieldu ve státě Massachusetts se svým tátou a jeho kamarády. Bylo to 11. května 1970, den poté, co jsme získali Stanleyův pohár a co jsem vstřelil ten gól. Jistě si dokážete představit, jaká tam panovala nálada. Nestává se každý den, že se vám splní dávný sen a vy si ten pocit můžete vychutnat se svým otcem.

Už si nepamatuju, o čem jsme se bavili. Pak mi někdo podal výtisk novin Boston Record–American s tou fotografií, jak letím vzduchem a ve tváři se mi zračí překvapení i radost. Tehdy jsem o tom moc nepřemýšlel. Nepatřím k lidem, kteří si v zaplněné restauraci prohlížejí fotografie své maličkosti. A musel jsem se připravit na slavnostní průvod. Takže jsem na ten snímek jen mrkl.

Zatímco však onen průvod je dnes jen vzdálenou vzpomínkou, ta fotografie mi v paměti nevybledla. Stala se jednou z nejslavnějších momentek v hokejovém světě. Ne proto, že jsem na ní já, prostě se jedná o skvělou fotku bez ohledu na to, kdo tím vzduchem letí. Ačkoli jsem si ji v roce 1970 jen letmo prohlédl, dokáže ve mně po čtyřiceti letech vyvolat vzpomínky na ten zásadní zápas jako nic jiného: stará hala Boston Garden napěchovaná diváky až po střechu, hluk, vlhký vzduch a zápas směřující k prodloužení.

Z prodloužení uběhlo jen pár sekund. A ta fotografie zaznamenala jediný okamžik z těch několika sekund. Přesto, alespoň pro mne, zachytila nejen ten zápas, nejen žhavý květnový podvečer. Všichni z tehdejšího týmu Medvědů se ze všech sil snažili, abychom to do toho prodloužení dotáhli. Rick Smith měl na svém kontě už dva body. Naši nejlepší střelci dělali svou práci, stejně jako po celou sezonu i v prvních dvou kolech play–off. Až na mě. V sérii proti St. Louis jsem ještě neskóroval. Do té první minuty prodloužení jsme se dostali díky ostatním klukům. Netuším, co si při pohledu na tu fotografii vybaví druzí, já na ní však vidím více než jen jednoho hráče, který právě vstřelil gól.

Přestože mě fotograf zachytil, jak s roztaženými pažemi letím vzduchem a tvářím se, jakoby v tom okamžiku na ničem jiném nezáleželo, ve skutečnosti jsem vstřelené góly nijak zvlášť neoslavoval. Vím, že většina hráčů po skórování projevuje radost, mně to ale vždy přišlo neuctivé. Neodpovídalo to mému přesvědčení. A najednou jsem zvěčněný na té slavné fotce s rukama ve vzduchu. Mohl bych to dávat za vinu hokejce obránce týmu Blues Noela Picarda, s níž mě podrazil. Musím však přiznat, že to byl skok z radosti, bez ohledu na to podražení.

Celé to možná lépe vyjádřil výjev následující pár sekund po mém letu — když mě spoluhráči zalehli a zbytek našeho týmu přelezl mantinel a přidal se k nám v oslavě vítězství. Ani ten gól ani následná oslava však nepatřila jen mně. Zasloužili se o ni všichni v černozlatých dresech Medvědů i trenéři. Stadion burácel. Tehdy tam zdaleka nešlo jen o jednoho kluka, který se proletěl nad ledem. Ona fotografie, jež přetrvala dodnes, vytrhla ten okamžik z času.

A tentýž příběh teď vypráví ta socha odlitá bůhví z kolika kilogramů lesklého bronzu. Abyste mě nechápali špatně, je to nádherné umělecké dílo. Zarazilo mě ale, kolik toho ta socha nevypráví. Zachycením jediného okamžiku musela vynechat moment předchozí i následný. Vyobrazením jediné osoby vynechala všechny ostatní, kteří toho roku Stanleyův pohár vybojovali. A taky fanoušky, kteří měli na tom vítězství svůj podíl. Kdybych ten gól vstřelil v prázdné Boston Garden, znamenalo by to mnohem méně; podobně absurdní by asi bylo, kdybych se odhalení té sochy účastnil jen já sám. Takovéto věci se prostě nestávají člověku samotnému. Prostřednictvím této knihy se chci mimo jiné vrátit v čase před ten okamžik, aby celý příběh dával větší smysl.

Připadá mi však zvláštní psát sám o sobě. Za celou tu dobu, co jsem byl středem pozornosti, jsem o sobě četl jen málokdy. Vycházely o mně knihy i články v novinách a časopisech, já ale neviděl důvod, proč bych je měl číst. A nezáleželo na tom, jestli mě autor chválil nebo kritizoval, protože první mezi kritiky jsem byl obvykle já sám. Navíc žádný novinář nemohl přijít s něčím novým v souvislosti s mým způsobem hry. Pokud by chtěl zmínit nějakou chybu, kterou jsem udělal, mohl bych hned přidat pár dalších. Pokud by chtěl popsat nějaký obzvláště povedený zápas, pravděpodobně bych mu mohl oponovat, že jsem měl jen štěstí nebo že se povedl hlavně díky spoluhráčům. A pokud jsem nějaký zápas opravdu odehrál dobře, tak jsem koneckonců dělal to, za co jsem byl placený. O těchto věcech jsem si nemusel číst v novinách. Sám jsem nejlépe věděl, kdy jsem hrál špatně a kdy dobře. Věděl to celý tým.

Někdy uděláte všechno dobře, ale puk odskočí špatným směrem. Někdy hrajete opravdu špatně, ale usměje se na vás štěstí. Pokud však celkem vzato hrajete dobře, dosáhnete výsledku, o jaký usilujete. Tohle věděli všichni kluci v kabině. A pokud jsme na to sem tam zapomněli, dostali jsme za to pěkný kartáč. Trenéři byli více než ochotní vrátit nás zpět do reality. Nechci být nezdvořilý ke sportovním novinářům, nicméně žádné informace od kteréhokoli z nich nemohly změnit náš názor na hokej.

Každopádně jsem o sobě prostě nerad četl. Tak si představte, jak jsem váhal nad návrhem, abych si sedl a napsal knihu. Desetitisíce slov o sobě. O tom, co jsem dělal. Co jsem si myslel. Tohle rozhodně neodpovídá mé představě dobře stráveného času.

S nápadem napsat knihu za mnou přišla již řada lidí, většinou s vlastní představou, jak bych to měl pojmout. Nabízeli mi, že vytvoří autorizovanou verzi mého života, o což jsem však nikdy neměl zájem. Mnozí z nich ve skutečnosti chtěli nějaký skandalizující příběh, v němž bych vyhrabal kdejakou špínu na lidi, které jsem znal. Netvrdím, že jsem kdovíjaký světec, ale takovéto věci se mi opravdu příčí. Tato kniha musí být lepší a jít více do hloubky.

Než se začtete do následujících stránek, musím zmínit tři důležité věci. Zaprvé, není mi zrovna příjemné mluvit či psát negativně o druhých, zejména v rámci knihy, která má mnohem větší potenciál než novinový článek. Asi vám budu připadat staromódní, ale v době mého dospívání, a hlavně sportovní kariéry, platilo, že po přátelích — byť bývalých — se neplive. Nedělá mi problém popravdě vylíčit konkrétní událost nebo se vyjádřit k nějakému tématu, jak se ostatně dále přesvědčíte. Jenže říci pravdu a naházet na někoho špínu jsou dvě naprosto rozdílné věci.

Zadruhé, o mém soukromém životě a kariéře se za ty roky napsalo více než dost, ovšem spoustu těch informací jsem ani neposkytl ani neodsouhlasil. Každý má právo na svůj názor a někteří lidé si určité události pamatují jinak než já. Nicméně fakta jsou fakta. Jsem rád, že mám možnost předložit pár svých názorů.

A zatřetí, mnozí lidé se v souvislosti se mnou zjevně mylně domnívali, že jsem měl vše trochu snazší než druzí hráči, nebo že jsem se od všech ostatních nějak lišil. Pokud by to byla pravda, můj příběh by pravděpodobně nestál za vyprávění. Jenže já se od ostatních nijak neliším. Nechtěl jsem psát o tom, co pro mě bylo snadné. Rozhodl jsem se, že pokud se do toho pustím, musím psát o tom, co bylo těžké.

Pokud by tato kniha obsahovala jen nostalgické vzpomínky či nejvýznamnější okamžiky mé kariéry, pouze by nahrávala té verzi příběhu, která mi nikdy nepřipadala zajímavá. Ceny, střelecké tituly, Stanleyovy poháry — to vše lze najít v historických záznamech. Avšak stejně jako ta slavná fotografie či socha před stadionem TD Garden vám nic moc neřeknou. Nehovoří o hodnotách, nehovoří o motivaci. Nevysvětlují inspiraci ani nevyjadřují vděk lidem, kteří mi pomohli. Pouze tím nejjednodušším způsobem zaznamenávají, co se stalo na ledě, nikoli jak jsem se tam dostal, koho jsem cestou potkal a co se od něj naučil.

V každém případě jsem měl neuvěřitelné štěstí na lidi, se kterými jsem se ve svém životě setkal. Myslím, že konečně nadešel čas, abych se o své zkušenosti podělil. Uvědomil jsem si, že tato kniha mi umožní sdělit spoustu myšlenek a názorů týkajících se sportu, který nade vše miluji, přičemž nebude zaměřená pouze na mne.

Samozřejmě že tehdejší doba byla jiná. Mnoho věcí, které se zdály trvalé, již zmizelo. Stará hala Garden je pryč. Deník Boston Record–American, který jako první uveřejnil fotografii „gólu“, zanikl. S některými tehdejšími blízkými přáteli si stále mám co říct, s jinými se již nestýkám. Nikdy jsem nepředpokládal, že svět roku 1970, zachycený v soše, se tolik změní.

Již samotné dětství se změnilo. Při pohledu na tu sochu i při práci na této knize mi připadá, že tehdy bylo vše jednodušší. Klišé, já vím. Čím je člověk starší, tím silnější má dojem, že kdysi to bylo lepší. Jenže i když je to klišé, může to být pravda. Svět je jiný a mění se. Pravidla byla tehdy jiná. Facebook a Twitter se liší od hodnot týmových sportů, rodičovské autority, a dokonce i skupin dětí ze sousedství, které se na zamrzlé řece honí za pukem. Nedá se nic dělat: svět zvěčněný sochou už zmizel.

Některé věci se však nemění. Zajímavé na tom gólu po tolika letech není to, kde padl či kdo ho vyfotil. Dokonce ani to, kdo ho vstřelil. Myslím, že když se kdokoli, kdo se zajímá o hokej, na tu sochu podívá, nevidí hráče, který měl obrovské štěstí, že se ve správný čas ocitl na správném místě, a dokonce ani konkrétní gól vstřelený v konkrétním zápase. Upřímně řečeno si myslím, že člověk nemusí být ani hokejový fanoušek, aby chápal, co ta socha značí. Moc mě těší, že ten chlápek odlitý z bronzu jsem právě já, nemusíte však ani znát mé jméno, abyste věděli, že hráč letící vzduchem neztělesňuje jeden jediný úspěch či dobu dávno minulou. Socha symbolizuje cosi stálého a neměnného a právě o tom je tato kniha.

Na slavnosti před stadionem TD Garden v Bostonu jsem si vzpomněl, že 10. květen v roce 1970 připadl na Den matek. A přál jsem si, aby tam má matka mohla být se mnou a tu sochu vidět. Dvacetiletý mladík nemůže pochopit, co pro něj jeho rodiče udělali; to pochopí až mnohem později, kdy se sám stane rodičem. V té chvíli jsem jí chtěl dát další dárek ke Dni matek jako poděkování.

Někoho jsem tam však měl, komu jsem mohl poděkovat — manželku Peggy. Potkali jsme se nedlouho poté, co jsem vstřelil onen slavný gól, a od té doby je mi stálou oporou, pevnou jako ta socha. Svůj rodinný život jsem se vždy snažil uchovat v soukromí z respektu vůči těm, kterých se to týká. Když jsme se v létě roku 1973 brali, měli jsme malou a klidnou svatbu. A když teď píšu o svém životě, uvědomuji si, že neexistuje způsob, jak ji do této knihy zahrnout tak, jak si to zaslouží. Nepředstavuje jen jeden příběh z mnoha. Ani jednu kapitolu. Její roli v mém životě lze vysledovat na každé stránce. Seznámili jsme se, když jsem měl pocit, že stojím na vrcholku světa, a stála při mně, když jsem přišel o valnou část z toho, na co jsem v životě spoléhal. Když vzdávám díky za to nejlepší, co mě kdy potkalo, Peggy je vždy na čelních místech.

K napsání této knihy jsem se rozhodl až ve chvíli, kdy jsem si byl jistý, že mám co sdělit. Ne proto, že jsem vstřelil slavný gól, že jsem získal tuto či tamtu cenu, ani že držím tento či tamten rekord. Rodiče, stejně jako trenéři a další rádci, mají něco, o co se lze podělit. Jsem rodič, dokonce i prarodič, a myslím si, že v tomto duchu mohu nabídnout příběh, který stojí za zaznamenání, a ponaučení, které stojí za předání.

Díky tomu slavnostnímu odhalení sochy jsem se znovu setkal se spoustou lidí. S některými jsem si potřásl rukou a prohodil pár slov, na jiné se jen usmál. Ubíhalo to velmi rychle, pár okamžiků mě však přimělo zpomalit a zastavit se. Zahlédl jsem Kathy Baileyovou a v mysli se mi hned vybavil její zesnulý manžel a můj bývalý spoluhráč Ace. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsme právě na tomto místě spolu hráli v Bostonu za Medvědy. Ace seděl v letadle společnosti United Airlines, let 175, 11. září 2001. Ne všechny vzpomínky toho dne byly šťastné.

Občas nám život připomene, že hokej není zdaleka nejdůležitější věc na světě. Nicméně jen máloco je důležitější než věci, které vás život s hokejem může naučit. Přeji si, aby tato kniha uhodila na správnou strunu a pomohla vám uvědomit si, co je ve vašem životě opravdu důležité.

A právě proto jsem se ji rozhodl napsat.

Kapitola 1

PARRY SOUND

Mohlo být půl osmé, možná tři čtvrtě, pokud mne máma nechala spát o trochu déle. Pak řekla: „Bobby, je čas vstávat.“ A den začal. Většina dnů v tehdejším domě Orrových začínala stejně. Táta vstal brzy a vyrazil do práce do továrny CIL. Máma pro nás měla nachystanou snídani, nebo jsme si ji dělali sami. A pak hurá do školy.

Do základní školy Victory Elementary jsme chodili pěšky, protože nás neměl kdo vozit a školní autobus u nás nejezdil. Byla to slušná štreka, ať jsme šli přímo po Bowes Street, nebo si to zkrátili přes les. V zimě, když napadlo spoustu sněhu, jsme se obvykle drželi chodníku. Tu cestu jsem šel tolikrát, že bych trefil se zavázanýma očima pravděpodobně i dnes. A mohl jsem je mít zavázané i tehdy. Pořád jsem se někde zastavoval, jako každé jiné dítě jsem nevydržel na jednom místě.

Pokud jsem nešel do školy, tak jsem šel k vodě. V našem městečku jsme pořád měli co dělat. Za teplého počasí, po škole nebo o víkendu, jsem nikdy nevynechal možnost jít si zarybařit k řece přes ulici přímo naproti našemu domu. Sklouzl jsem z náspu a za chvíli nahazoval s představou, že pod hladinou čeká obrovitá ryba, která se do té návnady zakousne. Někdy jsem tam pobyl jen pár minut, ale vždycky jsem si tím spravil náladu.

Škola mi sice nevadila, ale rybaření jsem miloval. Zvláštní, co si člověk zapamatuje z dětství. Z hodin zeměpisu mi toho v hlavě moc neuvízlo, ale dodnes si jasně pamatuji ten pocit, když jsem seděl na břehu řeky Seguin a netrpělivě čekal, co z ní vytáhnu. Láska k rybaření mi vydržela celý život.

Když jsem za dlouhých zimních měsíců seděl v lavici, s utíkajícím časem mou pozornost stále více přitahovaly velké hodiny na stěně. Nemohl jsem se dočkat, až bude zvonit a já vyběhnu ze školy ven. Pak už netrvalo dlouho, měl jsem obuté brusle a život mi přišel skvělý — dokud bylo dost světla, abychom viděli puk. Můj každodenní život v dětství byl poměrně jednoduchý. Bez ohledu na roční období mne to vždy táhlo k vodě; buď hrát hokej, nebo lovit ryby.

Přemýšlíte–li o tom, kde jste se v tomto světě ocitli, musíte nejprve pochopit, odkud pocházíte. Přirovnal bych to k rámování opečovávané fotografie. Místo, kde to pro každého z nás celé začalo, kde jsme se narodili a vyrůstali, bylo dějištěm mnoha událostí, které všechno ostatní zasazují do souvislostí.

Mým domovem bylo městečko Parry Sound v kanadské provincii Ontario, usazené na pobřeží zátoky Georgian Bay. Takových městeček byste tehdy našli v celé Kanadě spoustu — bezpečných a klidných míst, skvělých pro děti.

Parry Sound leží pár hodin cesty severně od Toronta, dost daleko na sever, aby mělo hodně lesů a vody, kde si děti můžou hrát. Bývalo to typické maloměsto. Za mého dětství mělo okolo pěti tisíc stálých obyvatel od podzimu do jara, ale v červenci a srpnu se tento počet zdesetinásobil díky chatařům a turistům. Blízká jezera, kanály a třicet tisíc ostrůvků lemujících pobřeží Georgian Bay představovaly neodolatelné lákadlo.

I přes každoroční invazi výletníků tvořili místní obyvatelé soudržnou komunitu, kde každý znal děti druhých a dohlížel na ně. Když se člověk dostal do maléru, rychle se to rozneslo a zakrátko o tom problému věděli jeho rodiče či sourozenci. Všichni jsme tak již v dětství pochopili, že pokud nechceme, aby si o nás povídalo celé město, nesmíme se dostat do žádného maléru.

Vůbec mě nepřekvapuje, že můj dědeček Robert Orr, imigrant z irského města Ballymena, si vybral právě Parry Sound. Našel zde svéráznou malou komunitu, v mnoha ohledech podobnou irským městečkům, a potkal tu mou babičku Elsie. Můj otec Doug se jim narodil jako třetí dítě. Když si v roce 1943 vzal mou matku Arvu Steeleovou, rozhodli se pokračovat v rodinné tradici a usadit se v Parry Sound. Měli celkem pět dětí: Patricii, Ronnieho, mě, Penny a Douga mladšího.

Na život v domě na Tower Hill si vzpomínám jen mlhavě, nejjasněji pak na černobílý televizor v obývacím pokoji. Bylo to v padesátých letech, takže výběr programů jsme měli hodně omezený. Dodnes nás vidím, jak večer sedíme na zemi a dychtivě sledujeme monoskop, dokud není čas jít spát. Z toho si lze snadno odvodit, že zabavit Orrovic děti nevyžadovalo nijak velké úsilí.

Nejvíce vzpomínek na domov a rodinu se však váže ke starému domu na Great North Road 24. Vždy byl plný členů rodiny i přátel, a když jsem o mnoho let později zakládal svou firmu, pojmenoval jsem ji Great North Road na počest toho místa, které kdysi dávno formovalo můj život. Při vjezdu do Parry Sound z prudkého kopce na Bowes Street leží Great North Road po levé straně, kousek před mostem, který vede do centra. Ulice se klikatí podél řeky Seguin. Náš dům stával na vzdálenější straně ulice od vody, pár domů od mostu.

V žádném případě se nejednalo o nějaký palác. Podlahy nebyly zrovna vodorovné, takže cokoli, co člověk položil na zem, za chvíli skončilo na opačné straně místnosti. Má starší sestra Patricie musela jednou zůstat doma, protože byla nemocná, a když jsem ji přišel zkontrolovat, řešila neobvyklý problém. Matka dala k posteli kbelík pro případ, že by se jí udělalo špatně. Kvůli sklonu podlahy však kbelík pomalu sklouzával dál a dál od postele. Chudák Patricie tak musela co chvíli vylézt zpod peřiny a přitáhnout si ho zpátky. Můj příspěvek k péči o nemocnou sestru spočíval v tom, že jsem ten kbelík zajistil těžkou knihou, aby zůstal na místě.

Vzpomínám si, jaká hrozná zima bývala v domě během dlouhých ontarijských zim. Když jsme chtěli sledovat televizi, museli jsme se navléct, jako bychom šli ven. V době, kdy jsme žili na Great North Road, byly programové možnosti už mnohem zajímavější než jen monoskop, takže zůstat v teple nabylo na významu. Měli jsme velký obývací pokoj, ale všichni pohromadě jsme v něm seděli jediný den v roce — na Štědrý den. Neměli jsme prostě tolik peněz, abychom ho po celou zimu vytápěli.

Některé části domu se nevytápěly vůbec a byly hodně studené. Doslova v nich mrzlo. Za nejchladnějších dnů se dělala námraza na vypínačích, takže než jsme mohli rozsvítit, museli jsme z nich seškrábat led.

Když pak zima přešla do jara, nastal menší problém. Dům byl přistavený k žulové skále, po níž s příchodem teplejšího jarního počasí stékal tající sníh a led a pak kuchyňskými dveřmi přímo do domu. Táta si možná říkal, že ten problém nestojí za námahu, já si ale pamatuji, jak nám rok co rok tekla voda do kuchyně.

Tento starý dům rozhodně nešlo označit za pěkný. Po letech, když jsem už byl známý, u domu zastavil jeden pán se synem, aby mě pozdravili. Klučina se na náš dům zadíval, pak se nahnul ke svému otci a zašeptal mu do ucha (dost hlasitě, abych to slyšel): „Bobby Orr fakt žije tady?“ Prostě žádný palác, ale byl to náš domov a my nic jiného nepotřebovali.

Ten dům ovlivnil i to, jak jsem se učil hrát hokej. Byl jsem jím posedlý, stejně jako ostatní kluci v okolí, a pořád jsem hledal způsoby, jak se zlepšovat. Každý hokejista asi začínal tím, že střílel puky do garážových vrat. K naší garáži ale nevedla žádná příjezdová cesta, tak jsem otevřel vrata a střílel puky dovnitř. Zadní stěnu garáže tvořila ta žulová skála, po níž nám stékala každé jaro voda do kuchyně (nikdo nepovažoval za nutné postavit před tu skálu zeď). Za mladými hokejisty většinou zůstává stopa zkázy, já však mohu s jistotou říci, že navzdory tisícům odpálených puků jsem do té skály neudělal ani jeden důlek.

Používal jsem zatížené puky, které jsem si sám vyráběl — zevnitř jsem vyřízl gumu a nalil tam roztavené olovo. Mnohem obtížněji se odpalovaly, já však uvažoval tak, že když zvládnu těžké puky, s těmi lehčími mi to pak na ledě půjde snáz. Sehnal jsem si dva kousky překližky. Jeden jsem zapřel o skálu, kde sloužil jako brána. Druhý jsem položil na podlahu ve dveřích garáže, abych získal hladký povrch k odpalování puků. Bylo to skoro stejně dobré jako na ledě a já se při tom pořádně vyřádil. V garáži se dalo rozsvítit, takže jsem mohl trénovat i po západu slunce. Do té překližkové brány jsem tehdy nastřílel opravdu hodně puků.

Blízko našeho domu vedly dvoje vlakové koleje. Ty na druhé straně silnice byly tak blízko, až jsme mívali pocit, že vlaky projíždějí naším obývákem. Druhé vedly o kousek výš, na mostě přes řeku kousek od domu. Vlaky tak tvořily pravidelnou zvukovou kulisu bez ohledu na denní dobu, nicméně my jsme si na ten hluk tak zvykli, že jsme ho ani nevnímali. Asi jako když někdo žije u rušné křižovatky s neutuchajícím provozem osobních i nákladních aut. To prostě patřilo k životu na Great North Road 24.

Dalším místem, kde jsem v dětství často pobýval a na něž mám krásné vzpomínky, byla chata babičky Orrové a tety Joyce u zátoky Five Mile Bay. Každé léto jsme tam s bratranci a sestřenicemi trávili spoustu času rybařením a výlety na loďkách. Když člověk žije na severu, kde se musí potýkat s častým chladným počasím, rychle se naučí vážit si teplého léta. Na chatě jsem s babičkou pobýval moc rád. Tehdy jsem to netušil, ale později se ukázalo, že máme něco společného. Často se zmiňovala, že ji bolí kolena. „Podívej se na ta moje kolena,“ říkávala, když si je mazala a snažila se zmírnit bolest. Netrvalo dlouho a sám jsem tu bolest poznal.

V dětství jsem měl stabilní skupinu přátel, všude jsme chodili spolu jako smečka vlků, což tehdy bylo běžné. S nejbližšími kamarády jsme hráli různé sporty, poflakovali se po městě, prostě dělali všechno spolu. Do té mé smečky patřili hlavně Neil Clairmont, Jimmy Whittaker a Roddy Bloomfield. Neil hrál později profesionálně hokej v AHL (Americká hokejová liga) za Boston Braves, farmářský tým Medvědů. Dodnes si pamatuji, jak nám jeho matka pokaždé dala najíst a jak jsem se na její jídla těšíval. Jimmy Whittaker taky hrál, jako junioři jsme na sebe narazili. Roddy Bloomfield hrál profesionálně v Binhamptonu ve státě New York, dokonce si zahrál jako dublér Paula Newmana ve filmu Nakládačka. Díky tomu se stal jedním z nejsledovanějších hokejistů všech dob.

Hokej nás všechny prostě spojoval. V zimě jsme většinou hrávali na zamrzlé zátoce, ale spokojili jsme se s jakýmkoli volným prostorem. Bylo nám jedno, jestli skončíme na zátoce, na parkovišti, na řece nebo na školním kluzišti. Pokud jsme mohli hrát hokej, byli jsme šťastní. Když jsem ráno odcházel s hokejkou v ruce a bruslemi přes rameno, rodiče jen řekli, abych se vrátil do tmy. A přesně to jsme dělali. Když to šlo, hráli jsme celý den. Někdy jsme se do hry tak zabrali, že jsme zapomněli jíst. Občas nám promrzly palce u nohou tak, že jsme je ani necítili. Jenže hokej jsme milovali a hráli často až do noci. Dodnes si pamatuji, jak jsem se nemohl dočkat, až vyrazíme. Hokej se oficiálně hraje se šesti hráči na každé straně, tehdy se nás tam ale sešlo i dvacet. Na počtu nezáleželo, vždycky jsme nějak poskládali dva týmy a pustili se do hry. Zvolili jsme dva kluky za kapitány a ti si pak vybírali svoje týmy. Když přišlo dvacet kluků, hráli jsme deset proti deseti, přičemž všichni byli po celou dobu na ledě.

Takto jsme se učili hrát hokej a v těch urputných zápasech si zdokonalovali dovednosti. Když chtěl kdokoli z nás udržet puk, musel se ho naučit vést přes deset protihráčů. Měli jsme tak skvělou možnost, jak se rozvíjet, a přitom si užívali spoustu zábavy.

Jelikož jsme se dokázali prosadit v takové skrumáži, zápasy podle pravidel nám pak nepřišly tak náročné. V opravdovém hokeji musíte projít jen přes pět protihráčů, což nám připadalo snadné ve srovnání s tím, na co jsme byli zvyklí. Většinou jsme neměli ani brány, ale používali jsme to, co bylo zrovna po ruce, třeba boty, pár kamenů nebo udusaný sníh. Vždycky jsme dokázali najít něco použitelného bez ohledu na to, kde či kdy jsme se do toho pustili.

Nehráli jsme však jen hokej. Když skončila zima, namísto kluziště jsme vyrazili na baseballové hřiště nebo školní plácek a hráli baseball. Poskytoval mi stejné sportovní vzrušení jako v zimě hokej. Když jsem byl s kamarády, nezáleželo na tom, co jsme hráli. Stejné zážitky měly asi miliony dalších dětí od východního pobřeží po západní, jelikož tehdy to tak v Kanadě chodilo.

Bezpochyby každý chtěl v těchto hrách vítězit a já nepředstavoval výjimku, i když hokej ani baseball jsem nehrál jen kvůli vítězství. To však neznamená, že jsme nesoutěžili. Ani mí nejpřísnější kritici si za ty roky nemohli stěžovat, že bych někdy nechtěl vyhrát. Nicméně za nejdůležitější aspekt soutěže považuji to, abychom se naučili zvládat výhru i prohru. Schopnost vypořádat se s výsledkem, který ne vždy odpovídá naší představě, je nejen sportovní, ale i životní lekcí. Někdy jsme góly či body počítali, jindy zase ne. Podstata našich zápasů však spočívala primárně v radosti ze hry, že můžeme společně vyrazit ven a bavit se.

Jediný krytý zimní stadion ve městě, Memorial Arena, býval plně využívaný, takže jsme museli čekat, až na nás přijde řada. Většinou jsme ale spoléhali na matku přírodu a neznám pro hokejistu lepší zkušenost než se prohánět na venkovním ledě. (Navíc uvnitř stadionu bylo možná chladněji než venku na zátoce.)

Stačí se zeptat profesionálních hokejistů, kteří hrají v každoročním zimním zápase pořádaném NHL pod širým nebem od roku 2008. Hráči se pokaždé těší a fanoušci mají možnost zažít, jak se hokej hrával kdysi dávno. Všichni se v těchto zápasech přenesou ke kořenům hokeje: ostří bruslí zařezávající se do venkovního ledu, křupavý zvuk ledových úlomků odlétávajících v malých obloucích. Tyto obrazy, zvuky a pocity mám navždy vryté hluboko do paměti. Čerstvý chladný vzduch štípající do tváře a pak nádherné teplo, když si doma zahříváte promrzlé prsty u nohou. Tohle všechno jsme tehdy zažívali a já se pokaždé nemohl dočkat, až zase vyrazíme ven.

Tyto vzpomínky symbolizují mé mládí mnohem více než cokoli jiného. Na jeden z těch zápasů NHL pod širým nebem, na baseballovém stadionu Fenway Park v Bostonu, jsem se byl podívat. Hráči se šťastným výrazem ve tváři koukali na pověstnou stěnu Green Monster. V takových chvílích se tito velmi dobře placení profesionálové ocitají zpátky kdesi na rybníku a zažívají hokej v jeho nejlepší podobě.

Tehdy jsme asi všichni snili o tom, že se díky svému talentu dostaneme hodně vysoko. Takové sny pohánějí každý hokejový zápas na rybníku či baseballový v parku. Samozřejmě že postupem času sen začíná pomalu blednout a přichází poznání, že asi nikdy nebudete hrát v záři reflektorů. Na tom však při dětských hrách nezáleží. Životní lekce o soutěžení, které získáváme, v nás přetrvávají až do dospělosti. Soutěže, jichž se účastníme jako dospělí, se sice liší od těch dětských, ale pravidla z dětství stále platí. Nic z toho, co se naučíme na zamrzlých rybnících a travnatých pláccích, neztrácí na významu, bez ohledu na to, kde skončíme.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola 1