MILUJ, MĚ!

Touha je plamenem spalující všechny překážky

SOŇA GLENDOVÁ

Splendidum družstvo  Vražné, Hynčice

COPYRIGHT

© Soňa Glendová

Miluj, mě!

Autor: Soňa Glendová

Vydalo: Splendidum družstvo

První el. vydání

Vražné, Hynčice 2020

Česky

978-80-88394-93-8 EPUB

978-80-88394-94-5 MOBI

978-80-88394-95-2 PDF

Obsah

- ÚVOD

- 1. První kapitola

- 2. Druhá kapitola

- 3. Třetí kapitola

- 4. Čtvrtá kapitola

- 5. Pátá kapitola

- 6. Šestá kapitola

- 7. Sedmá kapitola

- 8. Osmá kapitola

- 9. Devátá kapitola

- 10. Desátá kapitola

- 11. Jedenáctá kapitola

- 12. Dvanáctá kapitola

- 13. Třináctá kapitola

- 14. Čtrnácta kapitola

- 15. Patnáctá kapitola

- 16. Šestnáctá kapitola

- 17. Sedmnáctá kapitola

- 18. Osmnáctá kapitola

- 19. Devatenáctá kapitola

- 20. Dvacátá kapitola

- 21. Dvacátá první kapitola

- 22. Dvacátá druhá kapitola

- 23. Dvacátá třetí kapitola

- 24. Dvacátá čtvrtá kapitola

- 25. Dvacátá pátá kapitola

- 26. Dvacátá šestá kapitola

- 27. Dvacátá sedmá kapitola

- 28. Dvacátá osmá kapitola

- 29. Dvacátá devátá kapitola

- 30. Třicátá kapitola

- 31. Třicátá první kapitola

- 32. Třicátá druhá kapitola

- 33. Třicátá třetí kapitola

- 34. Třicátá čtvrtá kapitola

- 35. Třicátá pátá kapitola

- 36. Třicátá šestá kapitola

- 37. Třicátá sedmá kapitola

- 38. Třicátá osmá kapitola

- 39. Třicátá devátá kapitola

- 40. Čtyřicátá kapitola

- 41. Čtyřicátá první kapitola

- 42. Čtyřicátá druhá kapitola

- 43. Čtyřicátá třetí kapitola

- 44. Čtyřicátá čtvrtá kapitola

- 45. Čtyřicátá pátá kapitola

ÚVOD

Vážená paní spisovatelko,

po přečtení celého románu a doznění mých pocitů z něho si Vás dovoluji takto oslovit. Mimo toho, že mi kniha zpříjemňovala oddechové chvíle, našla jsem v ní i hluboké životní moudra, s kterými se plně ztotožňuji. Obdivuji Vás, jak jste se dokázala výstižně vyjádřit prostřednictvím Sofie a tak dát čtenářům příležitost na zamyšlení. Dobře jsou vybrané i citáty, které uvádějí jednotlivé části románu. Co se týká děje – mimořádně poutavý a zajímavý od začátku do konce včetně mystiky. A mimochodem, nezklamalo mě ani rozuzlení …

Lýdia

Jako vydavatelé se naprosto ztotožňujeme s těmito slovy … přejeme příjemné počtení …

1

První kapitola

Štěstí s neštěstím jsou v životě rovněž spjaty jako spánek a bdění.

Jedno nemůže být   bez druhého a jedno existuje kvůli druhému.

Sofie seděla v kuchyni a fascinovaně sledovala babičku při tažení štrúdlu. Její pohyby byly rychlé, a přitom elegantní. Vždy říkávala, že rychlost je důležitá, protože v opačném případě se těsto vysuší, a štrúdl se při stáčení potrhá. Samotné hnětení byla velká práce.

“Těsto je základ, moje zlatíčko, ale to tě všechno naučím,” říkávala.

“Když se těsto řádně nezpracuje, bude se ti trhat. Tvá maminka také dělávala výborný štrúdl. Dnes již málokterá mladá žena dokáže udělat tažený štrúdl. Většinou si každá koupí listové těsto, vyválí, naplní a je to!” s úsměvem opakovala babička už aspoň po sté.

Tento monolog se opakoval při každém tažení. Tažení štrúdlu ji vždy fascinovalo. Neuměla pochopit, jak se dá z buchtičky vytáhnout tak velké těsto. Jednou babičku přesvědčila, aby jí to dovolila zkusit. Skončilo to katastrofálně, do těsta její vběhl prst a udělala díru jako svět. Babička se rozzlobila a vyhnala ji z kuchyně ven. Od té doby už raději tiše sedí a sleduje to krásné představení.

Dědeček už venku v altánku netrpělivě čeká, kdy se  bude moci do té dobrůtky zakousnout.

“Moje, jdi se zeptat dědy, zda si dá kávu?”

“Dědo, dáš si kávu teď, nebo až se štrúdlem?”

“Samozřejmě, až se štrúdlem, vždyť se nemohu dočkat. Dnes to naší babičce trvá jaksi dlouho, nezdá se ti? ”

“Dědečku nežertuj, nikdo by to rychleji nedokázal!”

“Nechceš mi číst, jsem zvědavý, jak to ten kapitán dořeší dál?”

“Jasně hned jsem zpět, jen řeknu babičce, že kávu si dáš až se štrúdlem.” Vběhla do kuchyně, která krásně voněla a oznámila objednávku. Vzala velkou knihu, usmála se a běžela ven. Své prarodiče zbožňovala, byli to ti nejlepší lidé na světě.

Maminka jí zemřela, když měla tři měsíce. Otce vůbec neznala, prý utekl, jak se dozvěděl, že bude rodič. Celých 15 let ji vychovávali prarodiče, věnovali jí tolik lásky, že ani na vteřinu se necítila být sirotkem. Vyběhla s knihou v ruce, ale dědeček mezitím usnul. Zadívala se na něj s láskou a něžně ho pohladila po tváři. Měl ji svraštělou a opálenou. Jeho vrásky vypadaly jako vyběhané cestičky, každá znázorňovala jinou etapu jeho života. Většinu dne trávil v zeleninové zahradě. Byla jeho koníčkem, měl ji vždy čistou, bez plevele. Všechny sousedky babičce takového muže záviděly. Kolem nich totiž žily samé vdovy. Potichu si přisedla a očima bloudila po květinové zahrádce. Ta zase byla doménou babičky. Zabírala jí hodně času, ale dělala v ní s láskou. Při práci si vždy zpívala. Tvrdila totiž, že i kytičky lépe kvetou, když se jim přimlouváš. Ona to prý dělá zpěvem. Nuž musela uznat, že široko daleko nebylo vidět tak krásně rozkvetlou zahradu. V tom se probral dědeček.

“No kde si s tou knihou? Dnes si tuším i ty nějaká pomalá. Já tu čekám a tebe nikde!” Zasmála se.

“Co ti je tak směšné?” nechápavě si ji prohlížel dědeček.

“Nic, nic dědečku, to jen tak, něco mě napadlo. No kde jsme to včera skončili?”

“Na straně 222 tam, jak loď přepadli piráti, vždyť si vzpomeň!” naléhal dědeček.

“Jasně už jsem tam, tak tedy poslouchej …,” k mému hlasu se po chvilce přidali i ptáčci, jako kdyby k tomu měli co říct.

Zanedlouho přišla babička se štrúdlem a kávou. Nenápadně se přiblížila kočka a pes v očekávání, že i jim kousek z té dobroty přijde. Zavládla pohoda.

Neštěstí je jako hodiny, které brzy ráno ukazují půlnoc.

Položme si otázku,  zda jsme to nebyli sami,

kdo je zapomněl natáhnout.

Sofie si akorát vyprávěla se zákazníky, kdy nastal ten poplach.

“Sofi, Sofi, pojď sem rychle!” křičel na ni Stano z kuchyně. Vrhla pohled tím směrem.

“Omluvte mě prosím, něco se děje. Přeji dobrou chuť. Pokud byste cokoli potřebovali, obraťte se na číšníky,” usmála se a odběhla. Naštvaná vstoupila do kuchyně.

“Co se to tu proboha děje? Ten povyk je slyšet až v restauraci!”

“Váš kuchař mi hodil maso na zem, prý abych si ho strčil za klobouk!” Sofie se podívala zděšeně na Martina.

“Je to pravda? Proč jsi to udělal?”

“Šéfe, podívej se na to maso, když ho uvidíš, šlehneš s ním sama o zem ještě jednou, to ti garantuji!” Dosud nikdy neviděla svého kuchaře takového zuřivého. Sehnula se a zvedla maso z podlahy. Opravdu bylo mastné. Objednávala přece vepřové kotlety a ne krkovice, a ještě takové přerostlé. I tak to však nebyl dostačující důvod k tomu, aby se Martin takto rozzuřil. Něco tady nehraje. To však bude řešit později, nyní musí dát do pořádku tento zmatek s masem.

“Promiňte prosím vás, asi se stala někde chyba. Já jsem přece takové maso neobjednávala,” podívala se na řezníka.

“Paní zlatá, když se vám nelíbí, najděte si jiného dodavatele. Můžete být ráda, že vám to maso vozím! Jen si představte, kolik tím ušetříte času,” podíval se na ni podrážděně. “Mohu se na to vykašlat! Nemyslete si, že je to pro mě nevím jaký výhodný kšeft! Kdyby ne moje žena tak …!”

“Vím, vím pane Žarnovský, a velmi si toho vážím. Co kdybychom na toto nedorozumění zapomněli. Omlouvám se vám za svého kuchaře,” oba na Martina koukali, “určitě to mrzí i jeho.” Martin se tvářil, že neslyší.

“Pane Žarnovský, mám takový návrh. Toto maso si vezměte, já pojedu autem hned za vámi. Ve vaší prodejně si sama vyberu objednávku,” usmála se.

“Paničko zlatá, kdo by už jen takovým očím odolal! Jste vy řádná potvora,” řezník na ni spočinul mlsným pohledem, sbalil maso, ještě jednou se naštvaně podíval na kuchaře a vyšel. “Čekám vás venku.”

Podívala se na Martina.

“Když se vrátím, tak mi to budeš muset vysvětlit. Takové chování tady nestrpím!” vyšla ven a nastoupila do auta. Teď bude muset tomu hlupákovi lézt do zadku. Je to primitiv, ale maso má nejlepší.

Dovezla druhé maso, do večera se nezastavila. Stále měli plno. Milovala ten veselý šum zákazníků. Občas, když měla čas, tak nepozorovaně to divadlo sledovala.

Svou restauraci otevřela před třemi lety, když se vrátila z Itálie. Tam ji doslova fascinovaly ty krásné malé kavárny a vždy usmáti majitelé. Celkově na ni Italové působili jako lidé, kteří nemají žádné starosti. Svou restauraci nazvala SLUNEČNICE. To byly její nejoblíbenější květiny. Připomínaly ji slunce a domov. Její babička měla zahradu plnou slunečnic.

Restauraci a malý byt nad ní si koupila díky penězům, co jí zanechali předkové. Jejím snem bylo vytvořit v restauraci oázu klidu. Všude samé dřevo, cihla a proutěný nábytek. Kostkované ubrusy a všude hodně slunečnic. Sen se jí splnil. Měla množství pravidelných zákazníků, kteří si objednávali různé oslavy. Kapacitně to byl malý podnik, ale lidé ho vyhledávali.

Když odešli poslední hosté, zamkla přední vchod a šla pomoci s úklidem. Dala svému personálu na výběr, buď zaměstná uklízečku, nebo každý večer si uklidí sami a peníze rozdělí mezi ně. Zaměstnávala dva číšníky Stana, Karla a dvě číšnice Žanetu a Lucii. A nenahraditelného kuchaře Martina. Byl mistrem ve svém řemesle! Ten u ní pracoval od začátku, s číšníky to nebylo tak jednoduché. Dnes večer zde byl Stano a Žaneta. Rychle uklidili a každý šel svou cestou. Když s Martinem osaměli, přišla za ním do kuchyně.

“Poslouchám,” nespustila z něj oči.

“Šéfe, víš, že mě to mrzí, ale je to pako! Kdyby mi nezačal nadávat, tak se nic nestane.”

“No můj zlatý, jen tak lehce se z toho nevyvlečeš! Ten pako nám vozí maso téměř od začátku, velmi dobře ho znáš. V tom bude něco jiného, nechceš mi říct, co tě opravdu trápí?” upřela na něj ty své velké zelené oči. Nechápal, proč taková krásná žena nemá žádného chlapa. To přece není normální!

“Je to zcela normální,” odpověděla na nevyslovenou otázku.

“Ty si asi fakt bosorka, ne darmo se to o tobě říká,” nervózně se zasmál Martin.

“Kdyby to byla pravda, tak vím, co tě trápí, nemyslíš?”

“Prosím tě nezlob se, ale nemám chuť o tom mluvit.”

“Tak dobře, když si to rozmyslíš, jsem tady,” prohlásila.

“Jdu se osprchovat a jdu domů,” řekl a upřel na ni prázdný pohled.

“Jasně. Určitě si už pořádně unavený a doma tě čeká tvá krásná manželka,” pohledem sledovala, jak odchází. V tom se zastavil, záda mu ztuhla a sklonil hlavu. Velmi potichu z něj vyšlo.

“Erika je v nemocnici.” Sofie k němu popošla a zahleděla se mu do očí, to co tam zahlédla, ji vylekalo. Viděla, že je to špatné, věděla, že se nemýlí.

“Řekneš mi kolik má času?” Martina její reakce vůbec nepřekvapila, ne jednou se přesvědčil o jejích schopnostech, “vidět věci, dřív než je vyslovil.”

“Našli jí nádor na mozku. Dávají jí tak tři čtyři měsíce života, nedá se to operovat,” tolik smutku v jeho očích ještě neviděla.

“Proč si nic neřekl,” s hrůzou se na něj podívala.

“Teď potřebuješ volno, potřebuje tě tvá dcera a také Erika.”

“Šéfe a co ty?” promluvil bezradně.

“Martine, proboha živého, ty snad žertuješ! Toto všechno,” ukázala kolem rukou, “je nic, oproti tomu co teď trápí tebe.” Proč je život tak nespravedlivý! Vždyť Erika je ještě tak mladá a jejich dcerka má jen tři roky. Jak bude vyrůstat bez mámy? Sofie přesně věděla jak … zažila to sama.

“Martine hned od zítra máš volno. Já si to tu nějak zařídím, tím se ty vůbec netrap.”

“OK, ty jsi tady šéf,” snažil se být silný, ale viděla na něm, jak moc se přemáhá. Objala ho, chtěla převzít alespoň kousek toho břemene, co mu tížilo ramena. Z chlapa jako hora se najednou stal malý vystrašený chlapec.

“Proč, řekni proč právě moje Erika? Tak moc ji miluji. Jak budu žít bez ní?” Na tuto otázku mu neuměla dát odpověď. Věděla jen, že to bude muset zvládnout, tak jak to zvládli mnozí před ním a jak to zvládnou mnozí i po něm.

Erika bojovala čtyři měsíce. Byl to těžký a tvrdý boj. Nyní se zde všichni setkali nad jejím hrobem, poslouchali slova kněze. Sofie v myšlenkách zabloudila o pár let dozadu …

“Setkali jsme se zde, abychom se rozloučili s našimi blízkými, s Marií a s Vincentem. Je to pro všechny smutný den … ” Nikdy nezapomenu na ten hrozný den. Můj děda onemocněl na rakovinu. Věděli, že se blíží jeho konec, ale že zemře v jeden den s ním i babička! … to nikdo netušil. Dědu s velkými bolestmi odvezli do nemocnice. Sofie ještě nyní cítí, jak velmi trpěl. Tentýž večer babičku odvezli také s bolestmi, dostala žlučníkový záchvat. Každý den je navštěvovala, dědovi předčítala jeho oblíbenou knihu. Věděla, že už nebude mít mnoho možnosti takto si s ním posedět, a pozorovat ho když chvílemi usnul. Občas se jí zahleděl do očí a ona to tam viděla, ano viděla tam tu prokletou smrt. Někdy litovala, že se na ni přenesl z její mámy tento dar. Předvídala a viděla věci, o kterých se druhým ani nesnilo. Co ji v té době nejvíce mátlo, bylo, že totéž viděla i v očích babičky. Vůbec tomu nerozuměla a nepřipisovala tomu žádnou vážnost. Po celé následující roky si to vyčítala, protože kdyby to vzala vážně, mohla babičce říci jak ji má ráda. Jak velmi mnoho pro ni znamená! A jak si váží všechno co ji naučila, a co pro ni udělala … to vše jí mohla říct, kdyby nebyla podcenila své schopnosti. V ten den ráno zavolali strýci Filipovi, že děda umřel. Tak spolu jeli do nemocnice za babičkou, aby jim dala instrukce ohledně pohřbu. Když vešli do pokoje, seděla na posteli zcela klidná a vyrovnaná s tím, co se stalo.

“Děti moje neplačte. Našemu dědovi se velmi ulevilo. Už konečně netrpí, hodně vás vzpomínal. Včera jsme si spolu dlouho do noci povídali. Zapamatujte si, že vás velmi miloval. Rodina byla pro něj vším, byl to vzácný muž a skvělý manžel.”

Poseděli si a dohodli se co všechno třeba vyřídit, i jaké šaty na pohřeb jí mají přinést. Sofie objala babičku, podívala se jí do očí a znovu “to viděla”, dokonce i intenzivně cítila. Byla zmatená, nechápala, co to znamená. Babička ji chytila za ruce, pohladila po tváři, upřeně se jí zahleděla do očí.

“Ty to zvládneš, si mé silné děvče. Nezapomeň, že tu budu vždy s tebou. Velmi tě miluji, si moje sluníčko.”

“Ale, babičko já …,” babička jí přiložila prst na rty a umlčela ji.

“Teď už jděte, budu tu na vás čekat,” usmála se a prošla pohledem na strýce.

“Filipe, nezapomeň, cos mi slíbil!” zvláštně se na sebe podívali.

“Můžeš se na mě spolehnout mami, nikdy tě nezklamu,” sehnul se a políbil ji na čelo.

Když vyšli na chodbu, nedalo jí a strýce se zeptala, co babičce slíbil.

“Slíbil jsem jí, že když se jí něco stane, tak se o tebe postarám.”

Sofie se zastavila, otočila a chtěla se rozběhnout zpět za babičkou. Něco jí v tom však bránilo. Věděla, že se stane něco hrozného. Chtěla, aby jí to babička vysvětlila. Chtěla to všechno pochopit, chtěla vědět, proč vidí v jejích očích smrt? Na vrátnici zazvonil telefon. Oba se otočili. Přesně věděla, co jim řeknou.

“Vy jste Marek?” křikl na ně vrátný.

“Ano, stalo se něco?” zeptal se zaskočený strýc. Sofie pomalu kráčela zpět, vůbec tomu nerozuměla. To přece nemůže být pravda, určitě se mýlí!

“Máte se vrátit zpátky, něco s vaší mámou,” řekl znuděným hlasem.

“Nerozumím, vždyť jsme nyní od ní odešli. Sofi počkej, co je s tebou?” doběhl ji strýc. Když vyšli nahoru výtahem, už je čekal lékař. Obešla ho a vešla do pokoje, její babička tam ležela mrtvá. Vypadala, jako kdyby jen spala, na rtech jí pohrával slabý úsměv, byla tak krásná.

“Jak jsi mi to mohla udělat? Jak mám dále bez vás žít, proč i ty? Vždyť děda by chvíli bez tebe vydržel.”

Stála tam a nebyla schopna uronit ani slzu, připadala si jako ve špatném snu. To přece nemůže být pravda, ona se určitě vzbudí a opět bude všechno po starém. Do místnosti vstoupil strýc, objal ji kolem ramen.

“Pravděpodobně embolie, ale více ukáže až pitva. Nyní musíš být silná, neboj, se Sašou se o tebe postaráme. Zvládneš to, si silná jako babička, si celá po ní.” Měla pocit, jakoby o deset let zestárla. Cítila se tak velmi sama, opuštěná. Už nikdy to nebude jako předtím, po celý život bude mít prázdno v srdci. Nevěřila, že se najde někdo, kdo jí to místo zaplní …

Z myšlenek ji probral pláč. To máma mrtvé Eriky. Plakala tak velmi, až to srdce trhalo. Martin tam stál, tvář měl bledou, jako vytesanou z mramoru. Nedalo se z ní vyčíst absolutně nic. Přesně věděla, jak se cítí, ani ona tehdy před lety nebyla schopna plakat. Člověk se obrní neviditelným krunýřem, aby to zvládl, protože jinak by se zhroutil. Vyplakala se až mnohem později, když byla sama. Nesnášela pohřby, bylo to něco konečné. Dále už cesta pro Eriku nevede. Nikdo však neumí poradit, jak to mají zvládnout ti, co zde zůstávají. Život je někdy hrozný!

2

Druhá kapitola

Skutečný přítel je vždy ve správném

čase na správném místě.

Život se pomalu vracel do normálu. Martin se opět vrátil do práce. S malou Deniskou mu pomáhali prarodiče, a když bylo třeba, pomohla i Sofie nebo Žaneta. V restauraci se jim nahromadilo hodně akcí, bez Martina by to jen těžko zvládli. Sofie byla ráda, že se vrátil. Kuchař co ho zastupoval, mu nesahal ani po kotníky. Velmi dobře si uvědomovala, že je pro ni Martin nenahraditelný. I když nyní bude muset sehnat ještě jednoho kuchaře, protože je Martin na svou dcerku sám. Už o tom spolu mluvili a Martin slíbil, že někoho najde.

“Konečně klidný víkend, půjdu navštívit strýce. Myslím, že to beze mě v pohodě zvládnete,” tázavě se podívala na Stana a Martina.

“Jasné! Jen si jdi, vždyť si tam nebyla už dávno,” s úsměvem řekl Stano.

“Kdy jsi tam byla naposledy?” podíval na ni Martin.

“Víš, že ani nevím. Tuším, ale … počkej musím si to vypočítat. Od pohřbu jsou to už dva měsíce, a k tomu ještě přičti dva.” Sofie se zamyslela, jak moc ten čas letí.

“No, styď se! To si fakt čtyři měsíce nebyla u strýce?“ pohoršoval se Martin.

“Je to tak, nebyla. Vždyť ani nebylo kdy, nejdříve Erika a potom, sám víš, kolik jsme měli akcí. Neměla jsem čas se ani nadechnout, natož běhat po návštěvách.”

“V poslední době tě často sháněl telefonicky, stalo se něco?” upřel na ni pohled Stano.

“Nevím, jaksi jsem potom zapomněla zavolat zpět.“

“Měla by si zpomalit tempo, nemyslíš?” mrkl na ni Martin. Tvářila se, že ho nevidí.

“Vždyť se nyní dozvím, co mi chtěli říct,” spokojeně dodala.

Konečně vyšla ven z města, zapnula rádio. Milovala řízení auta, a k tomu hlasitou hudbu. Šlápla na plyn a vychutnávala si rychlou jízdu. Těšila se, že na chvíli vypadne. Už opravdu dávno nebyla doma. Doma!? Tak divně to slovo zní. Opravdu doma se necítila od dob, co zemřela babička. Život u strýce nebyl špatný, vlastně nebyl žádný, protože šla bydlet na internát. Nejdříve gymnázium a poté výška. Studentský život byl bláznivý a hezký, rada na to období vzpomíná. U strýce pobývala pouze, když to bylo nezbytné. Se Sašou se nesnášely. Strýce to mrzelo, ale nedokázal to změnit. I babička vždy tvrdila, že Saša jeho žena je falešná a neupřímná.

Takže si svůj postoj vůbec nevyčítala. Těšila se na dům. Ještě i po tolika letech všude cítila vůni štrúdlu a vůni vody po holení. Tak moc jí staříci chyběli. Strýc by rád dům prodal, proč ho držet, když v něm nikdo nebydlí. Sofie o tom nechtěla ani slyšet.  Kdyby ten dům prodali, měla by pocit, jakoby zemřeli podruhé. Věděla, že mu takové rozumy dává ta jeho megera. Byla nenasytná, stále měla málo. Ale ona to nikdy nedovolí. A strýc by to také nedopustil! O tom byla přesvědčena. Akorát v rádiu pouštěli její oblíbenou skladbu od Stinga, přidala hlasitost a soustředila se na řízení …

Konečně doma, měla by sem chodit častěji. Musí to napravit. Zítra zaběhne i na hřbitov, navštívit staříky, má pro ně spoustu novinek. Když vystoupila z auta, padla jí do oka kupa písku. První co ji napadlo, bylo, že strýc asi něco dodělává, a proto jí stále volával. Že by se sem chtěli se Sašou nastěhovat? To by bylo fajn, alespoň by měla konečně jistotu, že se dům neprodá. Ve chvíli, kdy otvírala branku, udeřil ji zvuk motorové pily. Zrak jí padl na stříbrnou jedličku a chlapa, co stál u ní. Držel v rukou pilu a mířil jí rovnou na pařez stromu. Shodila tašku na zem a rozběhla se za ním.

“Vy jste se zbláznili!?” křičela, co jí hrdlo dovolilo, aby překřičela zvuk pily. Chlap vypnul stroj.

“Ženská bláznivá, co to tady vyvádíte? Jste snad nějaká ochranářka přírody, nebo co?”

“Co to děláte, kdo vám to přikázal?” pohlédla na něj tázavě.

“Kdo by mi to měl přikazovat, ten strom je můj a udělám si s ním, co chci!” zvýšil hlas.

“Prosím? Jak to myslíte, že je váš? Ten strom je můj a ne váš! Střeste se ho jen dotknout, nebo … ” řvala na něj.

“Vám asi přeskočilo, ženská!” nasadil si pracovní brýle a nastartoval pilu. Sofie jednala impulzivně, byla vytočená na plné obrátky. Skočila chlapovi na záda a začala ho bít po hlavě. Překvapila ho, to opravdu nečekal. Opět vypnul pilu a shodil ji na zem. Byl zuřivý jako býk, tvář mu hořela vzteky.

“Tak, ale teď už toho mám opravdu dost!” řval na ni.

“Uvědomujete si, co se mohlo stát?” nakláněl se k ní a přitom si ťukal na čelo.

“Já … já promiňte, vůbec nevím, co to do mě vjelo,” reptala. Bála se, že se ještě více rozzuří, a tak na něj jen mlčky hleděla.

“Kdo vlastně jste? A co tu chcete? Klidně si vejdete do cizího dvora, rozkřikujete se zde, vyhrožujete mi!” nechápavě se na ni díval.

“Promiňte, prosím vás! Jednala jsem impulzivně. Velmi mě to mrzí, opravdu.”

“Neodpověděla jste mi na otázku, kdo jste a co tu chcete?”

“A vy jste kdo?” zvedla obočí. Hodil na ni zlostný pohled, tak se stáhla a raději odpověděla.

“Jsem Sofie Marková a přišla jsem domů.” To, co zahlédla v jeho očích, ji vystrašilo. To nemůže být pravda!

“Já jsem nový majitel domu. Jmenuji se Adam Danihel,” podával jí ruku. Mlčky přijala jeho pravici a švihem se postavila. Rozum jí pracoval na plné obrátky.

“Ale … jak je to možné, vždyť já o ničem nevím? Část z toho domu patřil i mně. Nikdo se mě na nic neptal!”

“Tak na to se musíte zeptat asi vašeho strýce,” viděl na ní bezradnost a smutek.

“Víte, ten strom jsem sázela se svými prarodiči,” upřela na něj utrápený pohled.

“Prosím vás, můžu se tu chvíli projít. Víte, já jsem tu vyrůstala, váže mě k tomuto domu hodně vzpomínek.”

“Váš strýc vzpomínal, že má neteř, která se s tím těžko vyrovná. To asi myslel vás?!” Sofie ho už nevnímala, byla duchem velmi ...

Konec ukázky