Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Christine d’Abo

30 dní touhy

Z anglického originálu Thirty Days, vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp. v New Yorku v roce 2015, přeložila Marcela Žežulová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2020

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7806. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Alena Benešová

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

Thirty Days © 2015 by Christine d’Abo

Published by Kensington Publishing Corp., New York

Translation © Marcela Žežulová, 2020

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-484-8 (ePub)

ISBN 978-80-7625-483-1 (pdf)

ISBN 978-80-7625-155-7 (print)

Pro Marka. Jsi můj jediný.

Část první

Návrh

1

V pětatřiceti jsem se stala vdovou a v tomhle šťavnatém věku to bylo tak divné a netypické, že nikdo nevěděl, co mi má říct nebo jak se ke mně chovat. Pár kamarádů mě stále zvalo na večírky, grilovačky a tak, ale ať jsme se snažili sebevíc, rozhovory se vždycky stočily citlivým směrem. Ach, vypadáš skvěle. Jak se pořád máš? Ty máš nový účes?

Těch pár nezadaných kamarádek, co mi zbyly, se mě snažilo zatáhnout do jejich světa. Bohužel jsem tam moc nezapadala. Chodily po klubech a barech a snažily se ulovit toho pravého, ale já jsem si nemohla pomoct a všechny ty nové známosti jsem porovnávala s Robem. Už jsem toho pravého nehledala – dávno jsem ho našla, a přišla jsem o něj.

Být vdovou je jiné než být rozvedená. V manželství jsem byla docela šťastná. Měla jsem pravidelný, nudný sex se svým prima manžílkem, po něm jsme se v posteli cpali pizzou a sledovali v televizi hokejové zápasy. Po ničem jiném jsem nikdy netoužila. Po nikom jiném.

Rakovina je opravdu svině.

Nakonec jsem si uvědomila, že jsem čím dál víc sama. Nebylo to vlastně až tak špatné. S Robem jsem byla od devatenácti a kamarádili jsme se dlouho předtím, než jsme spolu oficiálně začali chodit. Vyrostli jsme společně. Měli jsme stejné zájmy, děsily nás stejné věci. Normálně jsme spolu dokázali komunikovat citováním různých starých hlášek, které dávaly smysl jen nám dvěma. Vždycky jsme se lámali smíchy, ale nikdo jiný neměl ponětí, o čem mluvíme. To, že tu se mnou nebyl, mě postupně donutilo přemýšlet o sobě jako o sobě. Dosud jsem přemýšlela pouze o nás.

Žít sama bylo… zvláštní. Rob odešel už přede dvěma roky, ale já jsem se stále čas od času přistihla, že mu chci něco říct. Většinou k tomu docházelo v nejpodivnějších chvílích. I když přiznávám, že v posledních měsících už ne tak často. Ani nevím, jak bych popsala své vnitřní pocity ve chvíli, kdy jsem si to uvědomila. Cítila jsem se provinile? Panebože, a jak! Ale věděla jsem, že to znamená, že přichází čas posunout se dál. O tomhle svém mentálním posunu jsem nikomu neřekla. Namísto toho jsem se přistihla, jak se ukrývám na tichém místě uvnitř své hlavy, méně mluvím a o to více se dívám kolem. Bylo to jiné. Mám pocit, že jsem se změnila jen proto, že jsem neměla na vybranou. Důvodem rozhodně nebylo to, že bych po tom nějak toužila.

Oba jsme věděli, že se mu krátí čas. Poslední měsíce jeho života jsme trávili tím, že jsme si prostě užívali jeden druhého. Při jednom z mnoha výletů na pláž mi podal OBÁLKU.

„Co to je?“ Měla jsem prsty vlhké od mořské vody a lepkavé od právě dojedené zmrzliny. „Jestli jsi mi napsal nějaký dopis smrti, asi ho nebudu číst.“

Usmíval se. „Neboj, není to nic ukňouraného nebo tak. Ale jako vždycky máš pravdu. Je to na potom. Až tu nebudu.“

„Robe –“

„Lysso, prosím tě, poslouchej mě. Slibuju, že to není to, co si myslíš.“ Hluboce vydechl. „Kolik jsi měla v životě chlapů?“ Vítr mu nadouval košili a slunce mu rozzářilo oči. Kdyby mu zbyly ještě nějaké vlasy, odlétly by mu z čela. Toužila jsem ty vlasy ještě jednou prohrábnout prsty. „Slibuju, že se nenaštvu, jestli řekneš, že nás bylo víc.“

„Co blbneš? Víš, že jsem neměla nikoho jiného než tebe.“

Mluvili jsme o tom poté, co jsme se vzali. Rob se cítil trochu provinile, protože jsem se v životě moc nevyřádila. Z nějakého důvodu měl pocit, že se s ním kvůli nenaplněným „randicím“ ambicím začnu nudit a budu ho kvůli tomu nesnášet.

Hlupáček můj.

„A o to právě jde.“ Vzal mě za ruku a znovu mi do ní vtiskl tu obálku. „Otevři ji, až budeš připravená. Já vím, že to nebudeš chtít otevřít vůbec nikdy. Ale...“ Stiskl mi ruku a poprvé za dlouhou dobu se mi nedokázal podívat do očí. „Pořád říkáš, že nikoho jiného nechceš.“

„Protože nechci.“ Při pomyšlení na život s někým jiným se mi dělalo zle.

„Miláčku, nesmíš zůstat sama. Máš v sobě tolik vášně a lásky. Neumím si představit, že by ses s nikým nepodělila o tu radost, kterou v sobě nosíš. Já tě znám. Přijde chvíle, kdy se budeš chtít posunout –“

„Nepřijde.“

„– a já tuším, že se budeš cítit provinile. Budeš tu svou touhu ignorovat tak dlouho, jak to půjde, přesvědčovat se, že nikoho nepotřebuješ. A pak se něco stane. Někoho potkáš a ta tvoje roztomilá hlavinka se začne vařit, protože si řekneš: Ty jo, hezký zadek, no, a bude to. Zabrečíš si, ale dojde ti, že jsi připravená.“

„Ne ne. Nebudu brečet.“ Protože se to nikdy nestane. „Kvůli hezkému zadku tedy ne.“

To ho pobavilo. Konečně se mi podíval do očí. „Pobrečíš si. Ale pak si vzpomeneš na tenhle rozhovor a uznáš, že jsem měl pravdu. Takže já ti už teď řeknu, že jsem ti to přece říkal. Pak tu obálku otevři, ano?“

„Robe –“

„Je to o sexu.“

Stála jsem tam s pusou otevřenou dokořán. „Cože?“

„Prostě pár věcí, které bych si pro tebe přál, až tady nebudu. Abys zase naskočila do sedla a užívala si tu jízdu. Něco takového.“

Ještě jsem nebyla připravená přijmout, že tu se mnou nebude, natožpak pomyšlení na sex s někým jiným. „Už o tom nechci mluvit. Opravdu. Buď už zticha, nebo tě praštím.“

„Dobře.“

Na tu obálku mě nenechal zapomenout. Znovu a znovu se pokoušel se mnou o ní mluvit, ale vždycky jsem ho umlčela. Zastrčila jsem ji někam hluboko pod hromadu papírů v šatníku, ale ona se vždycky zase objevila někde, kde jsem ji nemohla přehlédnout. Pak jsem ji ukryla do krabice se starými papíry ve sklepě. Za chvíli byla zase u mě na stole. Strčila jsem ji do koše na tříděný odpad, našla jsem ji na kuchyňské lince. Hráli jsme tu hru docela dlouho, ale pak se Robův stav zhoršil. Myšlenky na pitomou obálku a její obsah byly to poslední, co jsem chtěla řešit.

Rakovina vyhrála.

Najednou jsem byla sama.

Vlastně to nebylo tak strašné, jak jsem si původně představovala. Hodně jsem na Roba vzpomínala a strašně se mi po něm stýskalo. Tohle trvalo skoro celý rok. Nějak jsem fungovala. Chodila jsem ven, pracovala jsem. Ale všechno jsem dělala tak nějak automaticky. Nežila jsem skutečný život. Slz bylo víc než dost. Od srdce mě bolela celá hruď a žaludek se mi svíral. Když mi nebylo zle, bloumala jsem ve světě vzpomínek. Nebylo možné ani předstírat, že se na něco soustředím. Přátelé a kolegové mi nikdy nevyčetli, že jsem mimo.

Pak jsem se z té temnoty začala pomalu dostávat. Zase jsem žila. Rob mi pořád chyběl, denně jsem na něj myslela, ale svíravá bolest na prsou už povolila. Potom se dostavil pocit viny. Rob věděl, že to přijde.

Na nějakou dobu jsem se přestala stýkat s našimi přáteli. Už si skoro zvykli, že jsem singulár – Alyssa – a ne plurál – Rob a Alyssa. Oni si sice pomalu zvykali, ale ve mně to naopak vyvolávalo vztek, protože oni stále žili v párech. Jejich životy nebyly bez jejich přičinění roztříštěny a rozmetány. Mohli se usmívat a smát. A já jsem jen dokázala zadržovat vztek a chtělo se mi řvát.

Tak jsem si raději držela odstup.

Docela to pomohlo. Vytvořila jsem si prostor sama pro sebe. Chytila jsem druhý dech, brečela jsem, mlátila do věcí – a mozek se pomalinku přizpůsobil. Zase jsem si dovolila vyjít na veřejnost. Cítila jsem, že všechny ty šťastné dvojice svým vztekem už nejspíš neohrozím.

Pomohlo mi, že jsem změnila zaběhnutou rutinu. Přestavěla jsem nábytek, vymalovala, dokonce jsem na zeď pověsila jiné obrázky. Robovi by se nelíbily. Také jsem z nich nebyla úplně nadšená, ale svůj účel splnily. Začala jsem chodit na kafe půl bloku od našeho domu. Cestou jsem se setkávala s novými lidmi. V kavárně jsem nového zaměstnance jménem Len zasvětila do tajemství výroby perfektního kafe mně na míru. Na ulici jsem se usmívala na muzikanta, který tu na kytaru hrál tři stejné písně stále dokola. Bylo to prima.

Když se odvalil červen, z ramen mi spadla tíha. Trvalo to skoro dva roky. Najednou jsem věděla, že budu v pohodě.

Pak se to stalo.

Do naší bytovky se nastěhoval nový chlápek.

V téhle budově byla původně škola. Každý byt měl tři místnosti, ve kterých byly kdysi třídy. Rob byl úplně nadšený, že přímo přede dveřmi našeho bytu je fontánka s pitnou vodou. Z legrace jsme všechny byty pojmenovali jako odborné učebny. U nás byla Angličtina, protože jsme měli nekonečné množství knížek. Pan a paní Le Pageovi bydleli ve Francouzštině, Chinovi v Občanské nauce a tak dále. Ten nový se nastěhoval do Zemáku. Byt patřil nějaké firmě. Na různě dlouhou dobu tam ubytovávali zaměstnance, kteří přijeli do Toronta pracovně. Zemák byl na stejné chodbě jako Angličtina. Vlastně přímo naproti našemu bytu.

Ne, naproti mému bytu.

A ten chlápek měl opravdu hezký zadek.

Nemohla jsem si toho nevšimnout, protože jeho zadnice bylo to první, co jsem z něho uviděla. V předklonu před sebou tlačil velkou krabici. Džíny mu natěsno obepínaly pohledné pozadí, jak se s tou bednou lopotil. Nevím, jak dlouho jsem tam stála, ale zapomněla jsem, že chci odemknout dveře bytu, a jeho asi brněl zadek od toho mého zírání. Podíval se přes rameno a usmál se.

To mě dost vykolejilo.

Navzdory těm několika metrům mezi námi jsem vnímala intenzitu jeho pohledu.

V hlavě jsem uslyšela Robův smích. Takový malý posměšek, kterým vždycky ukončoval naše dohady, když měl pocit, že zvítězil. Musela jsem se zdekovat dřív, než bych ze sebe udělala ještě většího idiota. Mávla jsem na pozdrav a zápasila s klíčem od svých dveří. Celou dobu mě sledoval, čímž se z odemykání stal nadlidský úkol. Klik, ššš, buch. Konečně jsem byla uvnitř. Čelem jsem se opírala o dveře a zvažovala, jestli se dá umřít studem. Vzala jsem v potaz svou současnou mentální situaci a usoudila, že šance je víc než čtyřicetiprocentní.

Ten chlapík měl opravdu hezkou prdel.

Přesně v tu chvíli se mi vybavil rozhovor s Robem tehdy na pláži a také jsem si vzpomněla na tu obálku. Cítila jsem se provinile, ale nebyl to tak intenzivní pocit viny jako dřív. Rukou jsem se opírala o zeď a pomalu jsem se dopotácela do ložnice. Obálka se zabydlela v mém šuplíku se spoďáry – věděla jsem, že Robovi by se to líbilo. Nějakou dobu jsem na ni nemyslela, ale při pomyšlení na to, že ji otevřu, mě namísto očekávané vlny smutku zalila sprcha nadšení a zvědavosti.

Vzala jsem obálku do ruky a sedla si na okraj postele. Na papíře byly pořád otisky mých oblemcaných prstů. Čokoládový fondán. Byla čistě bílá, až na ty zmrzlinové čmouhy. Nic nenaznačovalo, co by mohlo být uvnitř. Nervózně jsem vydechla, olízla si rty a konečně zasunula prst do škvírky na kraji obálky a roztrhla ji. Uvnitř byl papír omotaný kolem svazku kartiček. Kartičky jsem odložila stranou a rozložila papír. Chvilku mi trvalo, než jsem byla schopná přečíst Robův vzkaz. Nic podobného nikdy neudělal. Srdce mě rozbolelo ještě o trochu víc. Neviditelné prsty mi svíraly hruď.

Alysso,

miluju tě. Vím, že ty mě taky. Jsem moc rád, že jsi připravená na další kroky a snad si zase začneš pořádně užívat života. Taky tě dobře znám a tuším, že jsi schopná se do toho pustit a v určitou chvíli se zarazit a nejít dál. Nedělej to, prosím. A prosím tě, taky se ihned nepouštěj do vážných vztahů. Vždycky jsem měl pocit, že jsi neměla dost času vyřešit si sama sebe, kdo vlastně jsi a co chceš, než jsme se dali dohromady. Skočili jsme rovnou do vážného vztahu a měli jsme hrozné štěstí, že nám to tak skvěle fungovalo.

Vždycky jsi říkala, že nelituješ, že ses se mnou dala dohromady tak mladá, ale nikoho jiného jsi nikdy nepoznala. S nikým jiným jsi nespala. Tuhle zkušenost jsi kvůli mně nezažila. Vždycky mi vadilo, žes nedostala šanci trochu objevovat svět. Chci, abys věděla, že bych si přál, aby sis teď trochu užila a pořádně experimentovala. Hezky se bav. Užij si, a hlavně si zakaž všechny pocity viny.

Rád bych ti navrhl, jak začít.

Schválně, jestli to dáš.

V poslední době jsem měl spoustu volného času sám pro sebe. Když jsi tu nebyla, začal jsem s tímhle malým projektem. Nazval jsem to Alyssiných třicet dnů sexu. Jestli teď budeš mít třicet dnů po sobě sex, asi budu žárlit. Ale ne, neboj. Jestli to bude možné, hlavně si to užij. No, ale jo, vážně budu žárlit.

No, a kdybys žádnou z těch karet nepoužila, aspoň jsem si užil já, když jsem si tě představoval, jak to všechno realizuješ. Až si je přečteš, řekneš si asi: Panebože, klučičí sny! To nevadí. Je to tak. Jestli chceš, klidně je trochu změň.

Byl jsem díky tobě šťastný, i když jsi se mnou nebyla. Raději toho už nechám, než začnu být naměkko. Běž a s někým se vyspi a užij si prasárničky.

Miluji tě, lásko.

Rob

Rozesmála jsem se. Tak tohle naopak bylo pro Roberta typické. Vůbec mi nedělalo problém si ho představit, jak vymýšlí, co na ty kartičky napsat, když zrovna procházel chemoterapií. Vlastně to vysvětluje všechny ty sprosté fotky a odkazy, které na mě občas vybafly z jeho počítače, když jsem ho musela po jeho odchodu pročistit.

Sexové karty. Vyrobil mi sexkarty, sakra. V té chvíli jsem se do něho znovu zamilovala. Můj nejlepší přítel a jediný milenec mi ze záhrobí radil, že mám někoho sbalit. Ta představa byla divná i milá zároveň. Perfektně vystihovala toho, kdo je stvořil.

Chvějícími prsty jsem ty karty prolistovala. Oči se mi zalily slzami, ale nemohla jsem se přestat hihňat. Kdyby tu teď byl, asi bych ho praštila do ramene za to, jak mě dostal. Smála jsem se a procházela ten paklík před sebou. Tohle asi nemyslel vážně, že? Trojka? Sex na veřejnosti? Nechat se svázat? Sex s vibrátorem v zadku?

To poslední vlastně neznělo tak úplně marně.

Nakonec jsem se vrátila k první kartě a pečlivě ji pročetla. Každá měla v záhlaví napsáno „30 dnů sexu“ a hned pod tím číslo dne, který představovala. Tahle byla označena jedničkou a uprostřed ní bylo Robovým škrabopisem napsané jediné slovo. Zdálo se, že by to měl být ten nejsnadnější úkol, ale já zatím měla o téhle bláznivé hře spoustu pochybností.

Masturbuj.

Tak dlouho jsem to nedělala, že mě napadlo, že tělo možná zapomnělo, jak na to.

Venku se stmívalo a blížil se čas jít spát. Mozek mi bušil vzpomínkami na Roba a na toho nového souseda s hezkým zadkem. Vzpřímené bradavky se mi při sebemenším pohybu otíraly o vnitřek nové podprsenky.

Tohle přece není nic nezvládnutelného. Vlastně ani nejde o sex. Ve skutečnosti ne.

Masturbovat. To dám. V pohodě.

U některých z těch karet Rob možná neodhadl mou chuť na dobrodružství. Asi bych mohla splnit aspoň jeden úkol. Vzala jsem do ruky kartu číslo jedna, zbytek balíčku jsem odložila na noční stolek a odešla jsem do kuchyně pro něco k jídlu.

Šlo jen o jeden úkol. Nikdo přece neřekl, že musím splnit všechny výzvy z balíčku. I kdybych poslechla jen jednu kartu, bude to u mě změna k lepšímu.

Kdysi mě sex opravdu bavil. Užívali jsme si jeden druhého, objevovali jsme spolu všechno možné, a kdykoli to šlo, dobře jsme se bavili. Na děti jsme ještě nebyli připravení, ale v každou vhodnou chvíli jsme spolu s radostí nacvičovali jejich „výrobu“. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc mi docházelo, že mi to chybí. Už jsem měla dost pocitů osamění a prázdnoty.

Tohle zvládnu.

Nechala jsem nádobí na stole, vzala jsem do ruky kartu a odešla do koupelny. Jestliže se o to mám opravdu pokusit, musím to udělat správně. To vyžadovalo přípravu.

Po těle mi tekly kapičky vody a díky tomu mi po něm snadno klouzaly prsty. Nikam jsem nechvátala a rozhodla jsem se pro žínku namísto své oblíbené lufy. Nikdy jsem si to ve sprše sama nedělala, ale bylo mi jasné, že jestli tohle má mít nějaký smysl, musím brát Robovy karty skutečně vážně a třeba kvůli tomu změnit své zvyky a možná i pár dalších věcí v životě.

Takže žádné poflakování v posteli. Kdysi jsme se v ní opravdu dobře bavili.

Po krátké koupeli jsem žínku odložila a začala si umývat vlasy. Vždycky se mi líbilo, když se někdo dotýkal mé hlavy. Milovala jsem, když mi někdo masíroval pokožku mezi vlasy. Stávalo se, že jsem od kadeřníka přicházela domů tak vzrušená, že jsem se na Roba vrhala hned, jak jsem překročila práh bytu. Na rozdíl od podobných okamžiků v posledních dvou letech jsem tentokrát nechvátala a nehty jsem si přejížděla po kůži.

Mýdlové bublinky mi stékaly po krku a vytvářely mi na hrudi hromádku. Pohnula jsem rukou, abych si odsunula pěnu z prsou. Když jsem se jich dotkla, bradavky mi okamžitě ztuhly. Necítila jsem ten příjemný záchvěv, který jsem kdysi prožívala, když jsem se sama sebe dotýkala. Znovu jsem si hladila bradavky, štípala je a mnula mezi palcem a ukazováčkem.

Nebylo snadné vypnout mozek a prostě jen vnímat své pocity. Odsunula jsem stranou osamění, emoce, všechno. Nechala jsem tělo být vlastním pánem. Nehty jsem si znovu přejela po bradavce a mnula jsem ji o něco silněji.

Nedokázala jsem zadržet vzdechnutí, které mi náhle uniklo z úst. Orgasmus se blížil. Vagina se mi po hrozně dlouhém půstu chvěla známými pulzy. Byla jsem vzrušená. Bože, bylo to už tak dávno. Nedovolila jsem si žádné pocity kromě zloby a smutku a bylo to už moc dlouho. Teď jsem se cítila, jako bych otevřela okno a silný vítr mi z hlavy to citové otupění vyfoukl.

Fakt mě štvalo, že Rob měl zase pravdu.

Otočila jsem se, vymyla si šampon z vlasů a promnula si konečky kondicionérem. Tahle kluzká tekutina byla na to, co jsem chtěla udělat, naprosto dokonalá. Zády ke sprše jsem si zasunula ruku mezi stydké pysky a prsty si zatlačila na klitoris. Kroužila jsem kolem toho měkkého místa a snažila se uvolnit se a jen vnímat ty příjemné pocity.

Líbilo se mi to.

Druhou rukou jsem se opřela o zeď, abych získala stabilitu, a zavřela jsem oči. Proudy vody ze sprchy mi smáčely kůži, ale nevnímala jsem je. Svět se mi smrsknul jen na ten prostůrek mezi stehny, na to místo, kde byl dosud jen Rob, a na svoji vzrůstající potřebu konečně cítit něco příjemného. Nastavila jsem jednoduché tempo, které mě kdysi dávno vždycky dostalo tam, kde jsem chtěla být. Chvilku to fungovalo. Najednou nebylo úplně snadné popadnout dech a tělo se mi třáslo. Tlačila jsem prsty na klitoris o trochu víc, dokonce jsem jeden prst zasunula dovnitř své vlhké skulinky a vzpomněla si, jaké to bylo, když do mě Rob pronikal.

Jakmile jsem si vybavila jeho obličej, vzrušení, které mi na chvíli zaplavilo hlavu, se vytratilo. V jednu chvíli jsem se dotkla orgastického vrcholu,ale vzápětí jsem se vrátila zpět do reality.

„Ach jo.“ Tiskla jsem čelo na zeď. To tedy bylo probuzení do reality!

Napřed mě to rozesmálo. Pak jsem se dala do breku.

No dobře, tak je možná ještě brzy. Vymyla jsem si z vlasů kondicionér a vypnula sprchu. Teplý ručník mě hezky hřál. Aspoň něco příjemného. Jinak to byl docela propadák.

2

Příští sobotu ráno mě Nikki pozvala na farmářský trh. Přestože bylo hodně brzy, letní vzduch už byl teplý a mě to donutilo svázat si vlasy do drdolu. Svou sestru miluju z mnoha různých důvodů, ale právě teď to bylo proto, že mě stoprocentně dokázala rozesmát.

„Ty brďo, koukni na tohle.“ Zdvihla z pultu okurku o velikosti paže a začala jí mávat. „S tím bys mohla někoho zabít. Anebo by sis mohla užít skvělou noc.“ Otočila se k prodavači a podala mu peníze. „Tohle bejby je teď moje. Ahoj, zlatíčko. Odvedu si tě domů a nádherně, slaďounce tě pomiluju.“ Špičku té okurky políbila.

„Ty jsi čuně.“ Ve skutečnosti mě myšlenka na sestru, jak to dělá s okurkou, vrátila ke mému vlastnímu dilematu. Nehodlala jsem ji napodobovat a kupovat si milence od místního farmáře.

„Tak co se děje?“ šťouchla do mě. Na tržišti už bylo jen pár lidí. „Byla jsi samý úsměv, a najednou nejsi. Já chci, aby moje malá sestřička byla v pohodě.“

„Ale já jsem úplně v pohodě.“ No, nebyla jsem.

„Ne, nejsi. Nesnaž se mě ošulit. Jsem zkušená profesionálka a poznám, když mi někdo neříká pravdu.“ Mít za sestru psycholožku je docela opruz – vždycky poznala, když se mnou něco nebylo v pořádku.

Vzala mě za paži a dovlekla ke stánku s kávou. Když jsem v rukách pevně držela velké černé kafe, usadily jsme se ke stolku. Nikki mě poplácala po hřbetu ruky a vyklopila do sebe půlku svého nápoje.

Konec ukázky

Table of Contents

Část první - Návrh

1

2