Přeložila Věra Kociánová

The translation of this book was supported by Lithuanian Culture Institute.

MANO VARDAS – MARYTE

Copyright c Alvydas Slepikas, 2011, 2019

Translation c Věra Kociánová, 2020

The translation of this book was supported by Lithuanian Culture Institute.

Originally published in Lithuanian as Mano vardas –

Maryte by Lietuvos Rasytoju Sajungos Leidykla, 2011.

This translation of In the Shadow of Wolves is published

by Euromedia Group, a. s. by arrangement with Oneworld Publications.

ISBN 978-80-207-1973-7

Věnováno památce Almantase Grinkevičiuse

Toto jsou její slova:

Všechno se vynořuje z minulosti jako z mlhy. Postavy i události jako by byly zaváté sněhem nebo zahalené v tichém nehybném mléčném oparu. Všechno je vzdálené, ale zapomenout to nelze. Některé detaily jsou jasnější, jiné už se vytratily, jako na vybledlé fotografii. Čas zapomnění zanesl všechno sněhem a pískem, krví a zkalenou vodou.

Lidé se zjevují jako zpoza mrazivého zimního závoje, jako sloupce páry nabývají obrysy, vrhnou stín na zemi zdupanou válkou a nasáklou krví a zase zmizí. Objeví se jen epizodně, v jediném krátkém záblesku paměti nebo v několika náhodných útržcích historie, které na sebe chronologicky nenavazují:

Jen co překročíš Němen, je to plakát s nápisem: „Воин Крас ной Армии! Перед тобой логово фашистского зверя“ (Vojáku Rudé armády! Před tebou je hnízdo fašistické zvěře);

jsou to ruští vojáci, ověšení kořistí – nástěnnými hodinami, závěsy, stříbrnými talíři;

je to bezhlavé ženské tělo přibité ke zdi;

je to zástup hladových lidí, kteří rvou kusy masa ze staré herky, co padla pod nákladem vody;

je to matka s dětmi, která jde přímo k Němenu plnému do sebe narážejících ker a noří se do proudu bez jakéhokoli výrazu, bez jakékoli myšlenky, jako by utopení bylo každodenní rutinou;

jsou to mrtvoly, které vynesla řeka – zmodralé a nafouklé – bez křestních jmen, bez příjmení;

jsou to vydrancované hroby;

jsou to ruiny kostelů vyhozených do povětří;

jsou to letáky, které sovětským vojákům v ruštině napovídají:

„Zabij všechny Němce i jejich děti. Nevinný Němec neexistuje. Vezmi si jejich majetek, vezmi si jejich ženy. Je to tvé právo, je to tvá kořist“;

jsou to matky, které své děti prodávají litevským sedlákům za brambory nebo je vyměňují za mouku, za jídlo, aby ostatní děti přežily;

jsou to vojáci, opilí a rozjívení, kteří pro zábavu střílí ptáky, a pak už lidi – stejně zvesela, aniž by se zamysleli – válečná léta jim změnila srdce v kámen;

jsou to ženy, které kopou zákopy a přitom umírají hlady a vyčerpáním;

jsou to děti, které odpalují náboje, co zůstaly po válce; jsou to vlci navyklí na lidské maso;

je to pes se zčernalou lidskou rukou v zubech; jsou to hladové oči, je to hlad, hlad a hlad; jsou to mrtvoly – smrt a mrtvoly;

jsou to přistěhovalci, kolonisté, kteří ničí všechno, co ještě zbylo – kostely, panská sídla, hřbitovy, rozkopávají odvodňovací potrubí, boří ohrady na pastvinách;

jsou to prázdná a pustá pole, kam zabloudí jen vítr, když mezi ruinami a vybydlenými domy nenachází známou cestu;

takové je poválečné Prusko – podupané, znásilněné, rozstřílené.

Jako černobílý film, jako hra světla a stínů se ze tmy vynořují útržky minulosti:

Rok 1946.

Zima.

Studená a strašná poválečná zima, čas zmaru.

Mezi nebem a zemí visí most přes zamrzlý Němen, po kterém vítr jako po rychlodráze prohání sněhové vločky, občas prosvitne mramor ledu protkaný jemnými prasklinami. Mrzne, je víc než dvacet pod nulou.

Železné konstrukce se kříží přes sebe jako nepřehledná síť, mezi jejími vlákny hvízdá vítr. Most je železný, pevný, bouři odolává sténavým zpěvem.

Vítr přináší i zvláštní východní vojenskou píseň. Skrz síť železných konstrukcí jsou v dálce vidět nějaké tmavé pohybující se body.

Most je polepený plakáty, letáky, novinovými články, které ohlašují vítězství, jiné přikazují bez lítosti zabíjet a další varují, že je k tomu třeba souhlasu vojenského velení.

Roh jednoho plákátu je odtržený, třepotá se ve větru. Teskná píseň zesiluje.

Na mostě hlídkují dva vojáci: ten, který zpívá, je Asiat, druhý je Rus. Rus si zapaluje ubalenou cigaretu, ale vítr sfoukává sirky, voják kleje. Štve ho i píseň šikmookého.

Tmavé body, které se pohybují na druhém břehu, se přibližují – jsou to německé děti, pokoušejí se přejít po ledu Němen. Je jich asi sedm…

Rus to nevydrží:

„Bljaď, sklapni, ty tatare šikmovokej.“

Asiat se ušklíbne, chvíli mlčí, potichu ucedí: tatare, tatare, sám seš tatar.

Vítr fičí, domov je daleko, papirosa rozsypaná, sirka se láme v prokřehlých prstech.

Asiat se zasměje:

„Hej, Ivane!“

„Nejsem žádnej Ivan, jsem Jevgenij, Žeňa.“

„Hele, Ivane, vidíš tamhle ty malý Němčoury…“

Děti běží po ledu jako koroptve, dvě menší zůstaly trochu pozadu.

Ruský voják křičí: „Stát, čelem vzad, stát, to je rozkaz, stůjte, vy fašistický svině,“ ale most je vysoký, jeho slova odnáší vítr, děti běží dál, vidí gestikulujícího vojáka na mostě, ale nerozumí jeho slovům.

„Hej, Ivane!“

„Nejsem Ivan, ty čmoude!“

„Úplně na tebe pečou, Ivane…“

„Já tě zabiju!“

„Uklidni se, pitomče!“

Rus bere granát, odjistí pojistku a mrští jím do hejna dětí. Oba vojáci přidřepnou, aby se schovali před náhodnými střepinami, zahřmí mohutný výbuch.

Mlha, kterou výbuch zvedl, se rozestoupí:

V ledu je díra a v ní se zmítá dítě, snaží se vylézt, mrzne, z vody stoupá pára. Ostatní děti běží pryč, snaží se utéct smrti.

Když výbuch odezní, je v naprostém tichu slyšet zvláštní zvuk, který připomíná předsmrtný ryk zvířete – vysoký a nekonečný: další dítě je těžce raněné, divně se točí na zádech, vzpírá se roztřesenýma nohama o led, to z něj vychází ten křik. Když se raněný převrátí, vyvalí se krev, která barví větší a větší plochu sněhu a ledu: barevná skvrna v černobílém světě.

Mezi zraněným a tím druhým dítětem, které se zmítá ve vodě, stojí na smrt vyděšený asi šestiletý capart. Jako by zkameněl, nohy ho neposlouchají, skrznaskrz jím proniká ječení zraněného. V očích má hrůzu.

S tímhle dítětem se později seznámíme – je to malý Hanzl.

Asiat pozvedá pušku, zamíří a střílí. Vřískot utichá, zraněný už se nehýbá. Hanzl jako by se probudil, vykřikne a dává se na útěk, jenže neběží na břeh, ale kamsi po zledovatělé řece. Za ním se ozve ještě pár výstřelů, ale Hanzl běží dál.

Nedostal ho, voják Asiat potřese hlavou.

V díře v ledu se z posledních sil zmítá dítě.

Ruský voják si odplivne a dívá se na toho malého kluka ve zmrzlé řece.

Hlava dítěte mizí pod vodou, ještě se drží ledového okraje rukou, konečně se i ona noří do mrazivé tříště.

Ruský voják si konečně zapaluje papirosu. Fičí vítr.

Znovu zazní teskná mužická píseň.

Blíží se noc. V zimě přichází tak rychle. Evě se zdá, že už několik měsíců není nic než noc. A zima. Nekonečná zima, nekonečné sněhové závěje, šílený mráz, šero, vítr a neutišitelný hlad. Mráz zalézá pod šaty až k samému srdci, do kostí a do střev. Evě se zase začíná motat hlava – to je z hladu, už dávno nic nejedla. Když už se najde nějaké sousto, snaží se dát všechno dětem. Svět se zatočí, na okamžik má před očima černo, ale její kamarádka Marta, nezlomná Marta, ji chytí za loket, drž se, říká, vzpamatuj se, mysli na děti. Evě to není třeba připomínat, právě na děti myslí – na Moniku, Renatu, na Helmuta, který je tak roztomilý, ale tak slabý a s kterým je to tak těžké, její neduživé dítě, úplně jiný než Heinz. Kdepak teď asi je, můj Heinz, můj chlapec, odjel vlakem do Litvy a už skoro týden o něm nic nevím – je živý a zdravý, co jí, má kam složit hlavu?

Lidé stojí bez hnutí, choulí se před větrem a mrazem, tlačí se jeden k druhému jako ovce – tmavé siluety ve spárech stále tmavšího večera a končícího dne. Eva se opře o Martu, je tak dobré cítit, že je vedle tebe někdo silnější a statečnější. Ať je situace jakákoli, Marta pokaždé najde východisko. Evu napadne, že snad nikdy neviděla svou přítelkyni plakat. Ani teď, když se všechny dny slily do jedné velké nekonečné černoty, černé jako čerstvě vykopaný hrob. Ne, Marta nikdy neplakala, věří v život, i teď je pro Evu, která se všeho bojí a lehce se vyděsí, oporou a útočištěm, ach, Marto, Marto, jsem tak ráda, že jsi tady, tak ráda, ani nedokážu říct jak moc. Kdyby tu teď nebyla Marta, svět by ztratil jakékoli souřadnice, i když i teď už je spíš neforemnou masou než světem.

Konečně se ukážou vojáci: dva mladíčci, asi kolem osmnácti, ale pohledy mají tvrdé a vážné, s námahou vlečou velký kotel se zbytky jídla – většinou jsou to slupky od brambor, tak dlouho očekávané slupky. Lidé – starci, děti, ženy, mezi nimi i Eva a Marta – jako by ožili, oči jim zasvítí, všichni se sunou blíž, všichni jsou vyhladovělí, unavení čekáním, promrzlí, špinaví, zabalení do nějakých hadrů, všichni jdou blíž, i když vědí, že musí počkat na rozkaz, na povolení. Vojáci něco křičí rusky, ale Eva ten jazyk nezná, umí říct jen děkuji a na shledanou, teď se ještě naučila slovo chleba a slovo brambory. Ale vojáci neříkají chleba a neříkají děkuji, jen křičí, kam lezete, vy zplozenci pekla, kam se cpete, fašisti, uhněte, nebo dostanete po držce, netlačte se, netlačte se. Ale nikdo se necpe, všichni se jen nevědomky sunou blíž, aby každý stihl popadnout svůj díl, a ten díl je právě takový, jaký dokážeš pobrat. Eva se společně s ostatními blíží k vojákům, ke kotli plnému pomyjí a slupek. Na okamžik to vypadá, že se prostor zakřivil, lidské ruce a tváře ztratily kontury, všechno se rozšířilo a potom zase smrsklo, všechno se divně zpomalilo. Vojáci vylijí kotel přímo na zem, přímo tady, na dvoře vzadu za polní jídelnou, dřív to byla hospoda, teď jídelna. Dnes je zbytků hodně, ne vždycky se tak zadaří, hlavně ne večer.

Voják vykřikne posměšně německy, prosím, nabídněte si, velevážení fašisti. Německy zvládne jen prosím, všechno ostatní říká rusky, ale ať by řekl cokoli, těm hladovým a promrzlým lidem by to bylo stejně jedno. Vrhají se na slupky a další zbytky, hrnou je a strkají do přinesených plátěných vaků, do tašek, jakási babka začne ječet, to je moje, to je moje, já chci taky žít, upadne, někdo o ni zakopne, šlápne jí na ruku, zakřičí. Eva je na zhroucení, na chvíli strne, snad na zlomek vteřiny, protože se najednou vidí zvenčí, jako nějaký červ, který se zavrtává do zbytků, ale tenhle obraz hned zažene Martin hlas, nebo je to snad ona sama, Eva, možná její vlastní hlas nabádá, mysli na děti – její vnitřní, mateřský hlas. Rve se jako zvíře, hrabe, rve, cpe do tašky zmrzlé bramborové slupky. Asi i pláče. Nebo jsou to jen neslané slzy, které vytlačil mráz a vítr?

Koukni na ty prasata, už v nich nezůstalo nic lidskýho, říká voják rusky, pak zahne za roh budovy a vyklepe zbytky tabáku z dámské cigaretové špičky.

Začíná vánice.

Bouře mete sníh, bodá do očí. Eva a Marta spěchají, ale jde se jim těžko, jejich siluety ohnuté dopředu se stále víc noří do blížící se noci. Konečně, tady je bývalá mlékárna, pak dvůr u česárny vlny, jejíž část zničil dělostřelecký granát. Budova je rozevřená jako bok poraženého zvířete, uvnitř je jen bezedná tma. Evu tyhle neživé domy děsí, hned vidí všelijaké stíny, které ji a Martu pronásledují. Na čele jí vyrazí pot, ale stejně s ní dál lomcuje mráz. Důvěrně známé městečko teď ve vánici vypadá cize, strašně, vražedně.

Kdesi zazní výstřel. Potom další. Ženy přidají do kroku, sténáním bouře a sněhovými poryvy se z dálky ve vlnách nese zvuk ruské harmoniky. I když cizí, přece uklidňuje, je tak nečekaný, jako z jiného světa. Evě se dokonce zdá, že to ona sama, její vědomí, tvoří tu durovou melodii, jednoduchou a zemitou. Eva k sobě přitiskne slupky vyhozené z polní kuchyně. Doma čekají děti, jsou hladové, děti, které jsou dražší než její život. Chtěla by výt jako vlčice, chtěla by si odříznout kus těla a nakrmit ty hladové krčky, které se ničím neprovinily, ale přesto tolik trpí – tak Bůh trestá své děti. Nosí zbytky, které vyhodili ruští vojáci, její švagrová Lotta pak na železných polních kamínkách slupky suší, mele je ve starém kafemlejnku a potom z téhle mouky peče placky. Eva neví, jak by bez Lotty přežila. Bez Lotty a bez Marty.

Eva a Marta spěchají domů, krčí se před větrem a ze strachu, aby je někdo neoslovil. Z vířícího sněhu se občas vynoří světlo, auta, vojáci, nějaké siluety, někdo se zasměje, odkudsi zazní výstřely. I teď se snaží prosmýknout kolem skupinky přiopilých ruských vojáků, něco pokřikují, ale ženy se tváří, že nic neslyší. Hlavně nezastavovat, neotáčet se, klidně projít kolem. Eva jde a do kroku odříkává modlitbu, kterou lidi naučil Ježíš: Otče náš, jenž jsi na nebesích, buď vůle tvá… Nikdy ji nepotřebovala – byla spíš volnomyšlenkářka, ale teď tu modlitbu opakuje pořád dokola, učí ji už i děti, zdá se jí, že ta modlitba pomáhá, že svatá slova, kterých se dotýkala Boží ústa, pomáhají. Marta se jí směje – stala se z tebe svíčková bába. Eva se na Martu nezlobí, na ni se nedokáže zlobit – na takovou krásnou, pevnou ženu, která se nenechá zlomit žádným neštěstím, se zlobit nedá – vždyť dokonce i teď občas zaslechne její zvláštní, tak nakažlivý smích. Je to k nevíře, ale Marta se směje i v těchhle časech. Zřídka. Asi aby ostatním zvedla náladu.

Najednou někdo chytí Evu za ruku, ženský, baby, směje se a křičí opilý voják, oči se mu divoce lesknou. Eva vyjekne překvapením, odstrčí vojáka, ale ten ji pevně drží, oba padají. Eva cítí vojákův dech páchnoucí vodkou, odstrkává ho, kope, snaží se vstát, voják ji drží za rukáv, Marta přispěchá na pomoc, odtrhne chlapa od Evy. Ale kolem nich je už víc rozjařených, rozchechtaných hlav, vojáci se hrnou blíž, vynořují se z vířícího sněhu. Všichni něco křičí, smějí se, nejspíš hecují jeden druhého, ozve se i německá fráze: dámy, nebojte se, jsme velice něžní. A pak smích.

Marta se vytrhne dalšímu násilníkovi, jiný chytne Evu za nohu, další voják upadne, ale nepřestává se na ni sápat.

Konečně se podaří oběma ženám vysmeknout, běží pryč, jak nejrychleji to jde, ale útočníci se nehodlají jen tak vzdát, pronásledují je, někdo vystřelí do vzduchu. Eva přitiskne k prsům jídlo pro děti, za žádnou cenu svou kořist nepustí. Ženy odbočují z cesty, mizí ve tmě mezi domy, všechno tady znají nebo znaly, každý kout městečka. Takže teď za roh školy, potom kolem vyhořelé policejní stanice, kolem jejích trosek, přes dvorky a zahrady. Teď je nejdůležitější setřást vojáky, nedbat šíleného mrazu a zmást jim cestu, jinak je vystopují doma a žádné dřevěné petlice je nezastaví. Eva s rodinou se tísní v dřevníku, ta kůlna je teď jejich domov, tam je přestěhovali, jen co se objevili novousedlíci – vysloužilý důstojník a jeho žena.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Jmenuji se Maryte