Twas the Nightshift Before Christmas

Copyright © Adam Kay, 2019

Illustrations © Martina Hostěradská, 2020

Translation © Jan Kozák, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-805-0

Věnuji svým rodičům

(Vlastně ne svým rodičům, ti se nedočtou dál než na tuhle stránku, a pravděpodobně by to stejně nestačilo k tomu, abych se kvalifikoval zpět do závěti.)

Mým vydavatelům velmi záleží na tom, aby oni sami, nebo i já, neskončili kvůli mým knihám ve vězení. Za tím účelem byla jména, data, osobní informace a klinické detaily změněny. Ve své poslední knize jsem všechna skutečná jména nahradil jmény vedlejších postav z Harryho Pottera. Tohle už víckrát neudělám.[1]

1 Tentokrát jsou všechna z filmu Sám doma.

Úvod

Vánoce jsou borovicemi provoněný, ozdobnými řetězy ověšený oddechový čas, kdy všechno, ať se vám to líbí nebo ne, prostě… ustane. Je to dočasná apokalypsa, kdy jsou každodenní normy nahrazeny horečnatým snem o radosti a dobré vůli a na dobu jednoho nekonečně dlouhého týdne letí vaše každodenní rutina oknem ven a nahradí ji prapodivné, vynucené rituály.

Jste nuceni hrát stolní hry se svou rodinou, těmi zatracenými cizinci, kterým se po zbytek roku záměrně vyhýbáte. Ládujete se jídlem, jako by to byl závodní sport, kde vás každé kilo masa nebo sýra posouvá na vyšší úroveň. A abyste zvládli ustavičně vzrůstající stres z blízkých setkání s příbuznými prvního stupně, nedá se přímo říct, že flirtujete s alkoholem – spíše se tak spustíte, že mezi vámi vznikne přímo sadomasochistický vztah.

Je to bizarní verze skutečného života, alternativní realita, kde je veselost povinná, a zdá se, že jí lze dosáhnout pouze kombinací šarád, pálení žáhy, zvládání hněvu a proleženin. A to vše je možné – díky malému Jezulátku – proto, že nemusíte do práce. No vlastně, nemusí většina z vás.

Bohužel, frontová linie státního zdravotnictví není na Kristovu narozeninovou párty s neomezenou konzumací přizvána. Pro zdravotnický personál všude na světě jsou Vánoce pouze jeden další, obyčejný den.

Vánoční svátky jsou jen jedenkrát za rok – a díky kruci za to –, protože přinášejí víc než zasloužený díl nemocničního dramatu. Sváteční chřipky a zápaly plic drží v jednom kole týmy na plicních odděleních, zatímco norovirus a otrava jídlem jsou v tom období speciální hostující hvězdy u doktorů na gastru. Endokrinologové tahají pacienty z diabetických kómat vyvolaných ovocnými koláčky a ortopedická oddělení praskají ve švech postaršími pacienty, kteří se sesypali jako domek z karet na ledě a rozmašírovali si kyčle jako sáčky sušenek.

Na pohotovostech panuje větší frmol než na krůtích farmách kvůli zčernalým očím po ledabyle vystřelených zátkách ze šampaňského, oplácaným předloktím spáleným o plechy vytažené z trouby a dětem, které si přivodily otřes mozku zřícením ze schodů v krabicích od nové autodráhy. To vůbec nemluvím o přizabití proudem při instalaci elektrických řetězů, krůtích kostech uvíznutých v průdušnicích a amputacích prstů následkem neopatrného krájení pastináků. Počet případů řízení v opilosti vyletí prudce nahoru, často doslova stropem.

A pak jsou tu samozřejmě masakry, kdy rodina dospěje do kritického bodu – obvykle někdy v době mezi královniným projevem a pozdně nočními televizními pořady. Pod vlivem vánočních lihovin a jmelí propukají v obývácích po celé zemi zločiny z vášně, jako když vypustí hordu džinů z láhve, a stále mastné porcovací nože si nacházejí cestu do útrob nejbližších rasisticky smýšlejících strýčků.

Většinu své lékařské kariéry jsem strávil na porodním a gynekologii. Rodící matky nemají vskutku možnost zůstat pár dní doma a počkat, „jestli se to nezklidní“, a vedle na gyndě pozorují zvýšený výskyt předmětů, které si – pod vlivem vaječných koňaků – našly cestu do tělesných otvorů a mají potíže na cestě zpět.

A pak je tu ta srdcervoucí věc. Štědrodenní kratochvíle středních vrstev zvaná „odkládání bábinek“, kdy lidé vodí do nemocnic své postarší nebo neduživé příbuzné s nejasnými, vykonstruovanými potížemi, aby mohli dalších několik dní zasvětit pořádnému hýření a nebránily jim v tom takové malichernosti jako péče o rodiče.

Dohnaní do extrémů reklamami řetězce John Lewis, afektovanými příspěvky na Instagramu a tou strašnou písničkou od Paula McCartneyho, která tvrdí, že všichni ostatní si prostě užívají krásných svátků vánočních, mnozí pacienti zjišťují, že toto roční období roku je pro ně příliš neúnosné, a pocítí z ničeho nic potřebu využít služeb naší krutě podfinancované psychiatrie. A i když vhodná doba na ztrátu blízké osoby samozřejmě nikde v kalendáři není, pohled na žal ve svátečním období, nesnesitelně svíraný všeobecným veselím, je o to více trýznivý.

Každoroční zimní zdravotní krize se rok co rok po zásluze dostane na titulní stránky novin, ovšem během samotného svátečního období nad tím média přivírají oči – snad aby vám nezhořkla Baileys – a místo toho nás krmí optimistickými příběhy o ledním medvědovi, který udělal kotoul vpřed, nebo nějakém královském batoleti cupkajícím do kostela v luxusním módním kabátku lemovaném kožešinou. Ale tak jako se neučiníte neviditelným, když si zakryjete rukama oči, ani pacienti nikam neodejdou a před pohotovostmi pořád stojí fronty sanitek jako kamiony u Calais. A pořád je tam také personál, pro nějž musí mít povolání přednost před dovolenou. Žádná zdravotnická záloha není, nevyjede žádná flotila hasičských vozů, aby zdravotnickým profesím dopřála chvíli oddechu. Místo toho si mezi sebe musí 1,4 milionu zaměstnanců britského státního zdravotnictví rozdělit směny a makat absurdní počty hodin, vylučující jakékoli společenské styky, aby zajistili, že my ostatní se v pořádku dožijeme Nového roku.

Ze sedmi Božích hodů v době, kdy jsem pracoval jako praktický lékař, jsem v šesti případech vyfasoval službu na oddělení. Existovalo pro to několik důvodů, což se ve výsledku rovnalo dokonalé smršti. Za prvé si všichni mysleli, že jsem žid, a proto předpokládali, že mi nebude vadit pracovat v nejméně židovském dni v roce. Abych byl spravedlivý k těm, kteří si mysleli, že jsem žid, tak žid jsem opravdu byl – a stále jsem –, ovšem s velkým důrazem na příponu „ish“ ve slově Jewish.[2] Jsem takový ten žid, který mívá vánoční stromeček, nechodí do synagogy a musel si při psaní téhle věty dokonce vyhledat, jak se „synagoga“ správně píše. Jo a nevěřím v boha, podobně jako většina svědomitějších praktických lékařů, jak jsem se měl možnost přesvědčit. Přesto jsem byl, aspoň z pohledu svých kolegů, natolik židem, že jsem měl s radostí obětovat každoroční čtyřiadvacetihodinový maraton ve znamení televize a jídla pro vyšší dobro.[3]

K tomu ještě připočtěte, že jsem neměl – a stále nemám – děti. Vánoce jsou svátky pro děti a vůbec, lékaři s mladými rodinami by vylezli až na samý vršek norské jedle, jen aby ten den volna získali. Nezáviděl jsem jim to, ačkoli jsem nějakou chvíli zvažoval, že bych si nějaké příhodné, avšak imaginární potomstvo vymyslel. Nevděčná dřina vyplývající ze skutečného rodičovství by se pravděpodobně ukázala jako extrémně nákladný, stresující a neefektivní způsob získání propustky, abych mohl jíst růžičkovou kapustu ve stejný den jako všichni.

Vzhledem ke kočovné povaze průpravy mladšího lékaře jsem každé Vánoce pracoval v jiné nemocnici, takže jsem se ani nemohl domáhat spravedlnosti a stěžovat si, že jsem pracoval loni. To by bylo podobné jako odmítnout zaplatit první rundu, protože jste týden předtím kupovali rundu poslední – pro úplně jinou partu přátel. V hospodě vzdálené 140 kilometrů.

Mohl jsem mít samozřejmě větší štěstí, kdybych rozpis služeb určoval sám – tito organizátoři mívali vždy podezřele snadný rozpis směn. Jenže barevně rozlišené tabulkové procesory nebyly nikdy moje silná stránka a cena, kterou organizátoři za takovou výsadu platili, mi nepřipadala jako něco, co stojí za tu námahu. Raději jsem trávil svůj už tak vzácný volný čas se svým partnerem a nemusel odpovídat na zlostné pokřiky ukřivděných kolegů a zápasit s chybovými hlášeními #HODNOTA! v Excelu. Navíc, i když se vám přece jen podaří vyhnout se práci na Boží hod, můžete se téměř spolehnout, že vyfasujete noční směnu, nebo půjdete do práce na Štěpána či na Silvestra. Nemocnice se snaží redukovat vánoční personál na holé minimum doktorů, aby zajistily bezpečnou péči, avšak „holé minimum“ obvykle představuje ten nejlepší scénář v běžný pracovní den, takže je poněkud těžké rozpoznat nějaký rozdíl.

Konec konců ty podělané směny je stejně nutné obsadit a nikomu se nikdy nepovede, aby se vyhnul všem. Šance, že mladší lékař dostane o Vánocích celý týden volna, je zhruba stejná jako to, že budete mít dost peněz, abyste tu dobu mohli strávit na ostrově Mustique a popíjet v bazénu panáky vodky naproti Berniemu Ecclestoneovi. Nebo Jeremymu Huntovi.

Nyní tedy následují mé deníky z oněch Vánoc strávených na odděleních, kdy jsem tahal děti a ozdůbky z různých míst, kde se zasekly.[4] Ale nebylo to všechno jenom špatné. Aspoň jsem měl výmluvu, proč nemůžu trávit čas s rodinou.

2 Přípona „ish“ například ve slově greenish znamená nazelenalý, tedy ne úplně zelený, a v podobném duchu se nese i autorův postoj k židovství; pozn. překl.

3 Mé židovské renomé se ovšem už jaksi nevztahovalo na možnost vybodnout se každou sobotu na práci. Mně něco vykládejte o perzekucích.

4 V mé první knize Bude to bolet, doktore? jako nejběžnější důvody pro vypuštění záznamu figurovaly výrazy „příliš nechutné“ nebo „příliš vánoční“. Zde jsem to v obou případech odčinil.

První Vánoce

Byl to čas Vánoc, kdy jsem sloužil na urologii,

kde chlápek za chlápkem dělali divné věci se svými genitáliemi

Pondělí 20. prosince 2004

V tuhle dobu mají pacienti na svých nočních stolcích a na okenních parapetech docela dost pohlednic se všemi těmi „Brzy se uzdrav“ a „Šťastné a veselé“.

Pacient CG se zotavuje po střevní resekci a jeho kóje vypadá jako obchod s pohlednicemi.

Při vizitě můj ordinář Cliff zavtipkuje: „Tady je někdo slavnej!“ Řekne to jen o zlomeček vteřiny dřív, než se k němu nakloním a zašeptám: „Tady někomu právě zemřela žena…“[5]

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

První Vánoce