Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Oprávněná vražda

Vydání první

Copyright © 2019 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2380. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Justified Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2019

Český překlad © 2020 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1433-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1434-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Jude Deveraux

Oprávněná vražda

1

Lachlan, Florida

To tělo našla Dora – a pořádně ji to naštvalo. Teď bude muset najít někoho jiného, komu by chodila přes týden uklízet. Paní Beesonová – trvala na tomhle oslovení, ačkoliv neexistoval žádný důkaz, že by kdy měla nějakého manžela – byla dobrá zaměstnavatelka. Vždycky Doře nechala stodolarovou bankovku a vždycky poděkovala. A o Vánocích jí věnovala obálku se třemi zbrusu novými, nepomačkanými stodolarovkami a přáníčko, v němž jí popřála hezké svátky.

A teď tu ležela zhroucená na židli, s tváří na kolenou. Vzadu na hlavě měla díru. Na zdi za ní byla krev a… další věci. Dora žádnou zbraň neviděla, avšak odhadovala, že skončila někde mezi jejím břichem a stehny.

Dora věděla, že by měla zavolat šerifovi. Jenomže když v domě ještě neuklidila, může si vzít obálku na stole se svým jménem?

V duchu skoro slyšela svého zesnulého manžela Herberta, jak se jí posmívá. „Nemělo by ti jí být spíš líto?“ řekl by. „Chudák ženská byla tak nešťastná, že si vzala život. Copak neměla žádné přátele, kteří by jí pomohli?“

„Žádné, o kterých bych věděla,“ prohlásila Dora nahlas, ale pak se zarazila. Fakt, že často slýchává manželův hlas, si nechávala raději pro sebe.

Obešla tělo, zvedla obálku a schovala ji do kapsy. Na okamžik vyhlédla z okna na palmy a uvažovala, co by jí poradil milovaný Herbert. Věděla, že by v sobě měla najít trochu soucitu, možná za paní Beesonovou dokonce uronit pár slz. Nemůže zavolat šerifu Flynnovi a znít, že je jí úplně fuk, že se její zaměstnavatelka právě odpráskla. Narovnala ramena a vytočila číslo.

Telefon zvedla zástupkyně Beatrice.

„Ach, Beo.“ Dora se skoro dusila vzpomínkou na Herbertův pohřeb. „Stala se příšerná věc.“

„Nadechni se,“ vybídla ji Bea, „a pověz mi, o co jde.“

„Janet Beesonová se zabila.“

Bea ani nezaváhala. „Hned tam budeme, ničeho se nedotýkej. Absolutně ničeho.“

„Nebudu.“ Dora ukončila hovor a slzy jí okamžitě vyschly. „Zatraceně!“ zamumlala a vrátila obálku s penězi zpátky na stůl. S rozzlobeným pohledem na tělo paní Beesonové se posadila v obýváku a čekala, až policie dorazí.

Šerif Daryl Flynn dorazil na místo první. Poté co mu Bea řekla, co se stalo, nešlápl na plyn s houkajícími sirénami. Nešlo o žádný zločin, ale o sebevraždu nešťastné starší dámy. Věděl, že Janet Beesonová žila osamělý život. Měl dojem, že ani neměla žádné domácí mazlíčky. Možná by se mohli na lachlanských webových stránkách zmínit o článku, který četl o tom, jak jsou domácí mazlíčci vhodní pro staré lidi a trestance.

Zatímco pomalu ujížděl, došlo mu, že takhle daleko na San Remo Avenue už nebyl pěknou chvíli, a všiml si, že místní skvělá obchodnice s nemovitostmi, Tayla Kirkwoodová, tady odvedla úžasnou práci. Domy vypadaly udržovaně jako ty za zdmi uzavřených komunit ve městě Plantation. Sám za sebe přiznával, že mu občas chyběly dny, kdy na předních dvorcích v Lachlanu stávala na betonu stará auta. Ačkoliv to tu bylo pěkné, místu chyběla osobitost. Jako by všichni byli stejní.

Domek Janet Beesonové stál na okraji městečka. Po levé straně na Kirkwood Lane se nacházel Taylin směšně obrovský křiklavý dům.

Vpravo rostly zelené palmy. Když se blížil k domu Janet Beesonové, uviděl vysoký masivní ocelový plot, který jako by pokračoval až donekonečna. Kdy ho tu postavili? uvažoval. Široká kovová brána byla otevřená, ale nedaleko uviděl skříňku na kód. Vypadalo to tu jako v domově nějaké kalifornské filmové hvězdy, ne v ospalém malém Lachlanu. Proč mu o tomhle nikdo neřekl?

Zajel na příjezdovou cestu stíněnou převislými stromy a kvetoucími keříky po stranách. Poznal profesionální úpravu zahrady, když ji viděl. Tohle všechno vyžadovalo čas a velký balík peněz.

Auto šerifa okresu Broward zaparkoval po straně, vystoupil a rozhlédl se po místě. Dům byl dlouhý a nízký, s červenou taškovou střechou, modrobílými španělskými kachličkami, drahým venkovním nábytkem a tiše šplíchající fontánkou s železnými ptáčky. Pomyslel si: pěkně bohatá vdova. Jižní Florida byla takových plná. Upracovaní yankeeští manželé umírali a zanechávali vše svým manželkám. Ženy se přestěhovaly na jih kvůli příjemnému floridskému počasí, nechaly si opravit nějaký dům a pak…

Žily v osamění, uvažoval šerif Flynn. Smutné, nešťastné, osamělé ženy.

Dora na něho čekala u hlavních dveří. Strávila v Lachlanu celý svůj život a on s ní chodil do školy. Od smrti svého manžela byla tak trochu mimo a měla tendenci si s ním povídat, ale jinak to byla hodná ženská.

„Jak se to stalo?“ zeptal se. „Vzala si nějaké prášky?“

Dora nic neřekla, jen se otočila a odvedla ho do zadní části domu.

Zatímco ji následoval, prohlížel si spoustu mramoru – chladného ve floridském teplém klimatu – a věcí, které se třpytily. Stoly s pozlacenými nohami, lesklé dřevo, silné závěsy, jež se třepotaly. Jeho žena se tomuhle stylu posmívala. „Klidně by si mohli nechat stěny vytapetovat nápisy ,jsem boháč‘,“ říkávala.

Když šerif vstoupil do poslední místnosti, skoro se usmíval. Stačil ovšem jeho jediný pohled na tělo Janet Beesonové a zarazil se. Sakra práce! Ta ženská si ustřelila zadní část hlavy. Na zdi bylo…

Odvrátil se, nechtěl zjišťovat, co to tam je. Na tohle bude potřebovat pomoc. Vyndal telefon, aby zavolal do hlavní kanceláře, jenomže v tu chvíli tělo začalo sklouzávat na stranu.

Aniž by pomyslel na to, že nesmí místo činu nijak poškodit, přiskočil a zachytil ubohou Janet, než se sesula na podlahu. Když se tělo znovu zhroutilo na židli, to, co uviděl, ho tak ohromilo, že upustil telefon.

„Ach. Můj, bože,“ vyhrkla Dora.

Oba tam stáli úplně zkamenělí.

Janet Beesonová měla střelnou ránu na hlavě a z hrudi jí vyčuhoval obrovský nůž. Na bradě a vpředu na košili jí ulpěly zelené zvratky. Nejspíš nějaký jed?

Šerif Flynn se vzpamatoval první. „Někdo vážně moc chtěl, aby byla mrtvá,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. Chvíli mu trvalo, než našel mobil, ale zaváhal, než zavolal do hlavní kanceláře. Co se stane, když chvilku počká, než se vzpamatuje?

Nedokázal odtrhnout oči od těla. Janet Beesonová, právě ona! Nedovedl si o ní vybavit nic významného. Pokud se o ní někdy někdo zmínil, bylo to vždycky jen a jen v dobrém.

Zatímco se mu vracely smysly, jako by se mu před očima formovala budoucnost. Je jenom místním šerifem, takže případ převezmou velká esa z Browardu. Fakt, že strávil celý život v Lachlanu, pro ně nic neznamená. Úplně ho z toho vynechají. Bude jim jedno, že pomohl vyřešit poslední vraždu, která se tu stala. Pochyboval, že mu třeba jen dají fotky, jež tu pořídí. Jak by se mohl pustit do vyšetřování – na vlastní pěst – když si ani neprohlédne místo činu? Potřebuje ty fotky!

Než si mohl rozmyslet, co to dělá, zavolal na soukromé číslo Sary Medlarové. Zvedla to na první zazvonění. „Potřebuju snímky jistého mrtvého těla. Okamžitě. San Remo 2012. Je to –“ Sara už zavěsila.

Šerif Flynn se usmál. Byl čas oběda, takže Jack možná bude doma. Bude se sem chtít dostat co nejrychleji, proto Sara nejspíš dorazí s mladým Jackem na velkém harleyi jeho táty. Asi tak o šest minut později zaslechl burácení motorky a jeho úsměv se rozšířil. Alespoň bude mít ty fotky! A pokud to s medlarským triem správně zaonačí, možná dostane mnohem víc.

Ano, bude lepší zavolat do úřadu ve městě až poté, co Sara odvede svoji práci. Vyšel jim ven naproti.

2

Kate Medlarová předváděla roztomilý třípokojový domek, který dal jeho majitel nedávno k prodeji.

„Ten nábytek se mi vážně nelíbí,“ prohlásil muž.

„Mně taky ne,“ řekla jeho žena. „Máme radši modernější věci.“

„Mám dojem, že moje babička má úplně stejnou skříň.“ V jeho hlase se ozývalo pohrdání.

Kate nezatnula zuby. „Jakmile bude dům prodaný, všechno bude vystěhováno.“ Snažila se znít, jako by neslyšela, co říkají. „Dovolte mi, abych vám ukázala zbytek domu.“

Poslouchala jejich nekonečné stížnosti na kuchyň. Líbily se jim tmavé skříňky, ne bílé. Nesnášeli tu ledničku a sporák. Jemu se nezamlouvalo…

Kate ustoupila a nechala je, ať si užijí víru ve svůj dokonalý vkus. Těšila se, až jim poví, že skříňky v kuchyni jsou švédské a stály kolem padesáti tisíc. Ve skutečnosti jim chtěla říct, že skříň v obýváku je opravdový Hepplewhite. Jestli jeho babička jednu takovou vlastní, měla by si ji nechat dobře pojistit.

Jenomže prodej domů vyžadoval nekonečnou trpělivost – a zavřenou pusu.

Kate vyhlédla ven. Byl podzim, a když si naposledy volala s matkou, ta se jí zeptala, jestli jí chybí zlátnoucí listy na předměstí Chicaga, kde vyrůstala. Kate odpověděla, že ano, ale nebyla to tak úplně pravda. Pár přátel, s nimiž udržovala kontakt, se jí posměšně vyptávalo, jak snáší horko léta na jihu Floridy. Byla k nim naprosto upřímná. „V bikinách v soukromém bazénu mé tety.“ To jim zavřelo pusu a už jí nepsali tolik e-mailů.

Kate dorazila do Lachlanu, jednoho z malých městeček nedaleko obrovského Fort Lauderdale, před šesti měsíci. Na širokých čistých ulicích bylo k nalezení všechno, restaurace, služby, posilovny i zábavní podniky. Bylo to příjemné místo k životu.

Když sem dorazila, neměla takový pocit. Byla vyděšená k smrti ze změny, pro niž se rozhodla. Hodlala bydlet u starší sestry svého zesnulého otce, u ženy, o níž nic netušila. Sara Medlarová byla slavná spisovatelka, nyní na odpočinku – tak nějak. Pořád trávila spoustu času s perem a papírem a něco si psala. Nikdo netušil co.

Jack říkával, že spisovatel v důchodu je totéž, jako by vyléčený narkoman vzal práci ve výrobně kokainu. Události ve světě představovaly příliš velké pokušení, než aby je nezaznamenal.

Jack byl kamarád tety Sary. Nebo, jak ho nazývala, „vnuk, kterého jsem měla mít“. Na začátku roku se mu stala autonehoda, při níž zemřel jeho mladší nevlastní bratr. Když se s ním Kate poznala, Jack byl zdrcený žalem a naštvaný a nohu měl v těžkopádné sádře.

Teta Sara tvrdila, že Jacka z jeho deprese vytrhlo, když ho Kate odmítla litovat. Každopádně všichni tři zjistili, že jim společné bydlení ve velkém krásném domě tety Sary vyhovuje. Sara obývala apartmá po jedné straně, Kate několik pokojů na straně druhé a Jack byl uprostřed. K dispozici měl rozlehlou ložnici s obývacím prostorem vedle garáže, takže mohl přicházet a odcházet, kdykoliv se mu zachtělo, aniž by to někdo věděl.

Společně vařili, uklízeli dům a nakupovali. Co nebylo společné, byl dálkový ovladač k obrovské televizi ve společenské místnosti. Jakýkoliv pořad, který byl příliš „holčičí“, jak Jack říkával, musely sledovat v soukromí. Sara a Kate ho ovšem nikdy neposlouchaly.

Na jaře se vrhli do řešení staré záhady, při níž skoro zemřeli. Ale zvládli to společně, a to je spojilo. Lachlanský šerif o nich mluvil, jako by byli jedna osoba. Trojka, říkával jim. Teta Sara napsala Společně ozdobným písmem, nechala nápis zarámovat a pověsila ho nad televizi. Pokud chtěla, aby si Jack pamatoval, že jsou tým, a tudíž se s nimi podělil o ovladač, tak se jí to nepodařilo.

Poté co byl případ vyřešen, Sara a Jack se vrátili ke svým normálním životům a Kate začala nový. Jack kupoval v Lachlanu polorozpadlé domy a se svou partou lidí je opravoval. Kate pracovala pro Realitní agenturu Kirkwoodová jako makléřka. Tenhle rok už prodala dva domy a rýsovaly se tři slibné možnosti. Sara trávila dny… No, nikdo si nebyl jistý, co dělá, ale vždycky měla napilno. Milovala fotografování a často jim ukazovala překrásné snímky, které přes den pořídila.

Potenciální kupci stále reptali na dům, když Kate zavibroval mobil. Tohle se tak často nestávalo: zpráva od Jacka.

Hned prijed. San Remo 2012. Pobliz Tayly. Jack neplýtval slovy. Pokud napsal hned, tak to tak myslel. Kate zaplavila panika. Stalo se něco tetě Saře?

Nebylo to úplně vhodné, ale Kate v podstatě vystrčila ty dva rýpaly ze dveří a zamkla. Rozběhla se k autu zaparkovanému na ulici. Když vozila klienty, používala svůj usedlý nudný sedan. Ale za dnů, jako byl tenhle, když se s nimi někde setkala, jezdila v rychlém žlutém minicooperu tety Sary. Když dupla na plyn, malé autíčko hbitě vystartovalo.

Protože byla Tayla její šéfová, Kate už u ní doma byla několikrát, takže věděla, kde bydlí. Jack stál u brány. Celých sto devadesát centimetrů, s propoceným tričkem přilepeným na svalnatou hruď a se zachmuřeným výrazem.

Mávl na ni, aby zaparkovala po straně silnice, a jakmile vystoupila z auta, ustrašeně vyhrkla. „Teta Sara?“

„Je v pořádku. Proč ti to, sakra, trvalo tak dlouho?“ Otočil se a zamířil k domu, s Kate v patách.

Jeho legendární wyattovský temperament ji nechal chladnou. „Doufám, že ses tu nezastavil na pivko. Ať je to něco zajímavého. Přišla jsem teď kvůli tobě o dva klienty.“

„Haha! Potkal jsem se s nimi, vzpomínáš? Ti dva nic nekoupí.“

„Oni – Au!“ Šlápla na nějaký kámen.

„Kde máš boty?“

„Byly na podpatcích. Hodila jsem je dozadu.“

Jack se otočil, zvedl ji a odnesl ji po čtyřech schodech na verandu, kde ji zase postavil.

Kate vždycky dávala jasně najevo, že se na Jacka dívá jenom jako na svého bráchu, kterého nikdy neměla. Jenomže on měl o nich dvou úplně odlišné představy a často jí to dával najevo. „Jestli si myslíš, že mě to ohromí, tak –“ Nedokončila myšlenku, protože pod stromy zahlédla šerifovo auto a uvnitř zaslechla jeho tlumený burácivý hlas. Vytřeštila oči.

„Uvnitř je tělo, ale jestli zase omdlíš –“

Kate už utíkala, bosky, k zadní části domu. Jako první uviděla tetu Saru, tvář přitisknutou ke svému milovanému fotoaparátu Fujifilm. Cvakala jeden snímek za druhým. Že ho měla zapnutý na tichý mód – nebo, jak Sara říkala, na „tajný mód“ – Kate přimělo, aby se podívala na šerifa. Blokoval jí výhled na ženu sedící na židli.

„Nemyslím si, že by to Kate musela vidět,“ ozval se šerif, ale Sara foťák spustila na tak dlouho, aby po něm střelila pohledem, který ho přiměl ustoupit.

Kate neomdlela tak jako posledně, když uviděla mrtvé tělo, ale zavrávorala. Vzhledem k tomu, co měla před očima, bylo s podivem, že sebou nešvihla na podlahu. Ta žena měla díru po kulce v hlavě, obrovský nůž zaražený v hrudi nedaleko srdce a… Co to má zeleného po straně úst?

Jack vzal Kate za ramena, aby ji přidržel.

V dálce slyšeli sirény čehosi, co vypadalo jako celá armáda zásahových vozů uhánějících k nim.

„Vypadněte odsud!“ nařídil šerif Flynn. „Ne, ty ne, Doro. Budou ti chtít položit otázky. Oni musejí pryč.“

Kate stále zírala na tělo, nebyla si jistá, jestli vůbec mrká.

Jack se snažil tvářit, jako by se ho to nijak nedotýkalo, ale z obličeje mu vyprchala veškerá krev.

Přistoupila k němu o krok blíž pro případ, že by se některý z nich zhroutil.

„Máš všechno?“ Hlas šerifa Flynna zněl chraplavě, když promluvil na Saru, která nepřestala cvakat spouští.

Přikývla. Tvář měla ještě pobledlejší než Jack.

Najednou to vypadalo, že je siréna přímo před domem. Šerif Flynn otevřel zadní dveře. „Jděte tudy!“

Jack, Sara a Kate se vyřítili ven a pak obešli dům. Schovali se v keřících, zatímco čtyři zásahové vozy browardského okresu zajely na příjezdovou cestu. Jakmile byl vzduch čistý, pospíšili si bránou ven. Jackův harley stál zaparkovaný pod nějakými kvetoucími keři a Sařino mini po straně ulice.

Nemuseli ani mluvit, aby věděli, co mají dělat. Kate a Sara nasedly do auta a Jack odjel po Longshore Drive do Sařina domu na motorce.

Uvnitř prošli chodbou kolem Jackova pokoje a pak jídelnou a kuchyní až do společenské místnosti. Zhroutili se na velkou pohovku se Sarou uprostřed a zírali do prostoru.

Chvíli trvalo, než někdo promluvil.

„Myslíte si, že šerif Flynn chtěl jenom nějaké vlastní fotky?“ nadhodila Sara.

„Určitě to tak je. Ví, že jsi ta nejlepší fotografka ve městě,“ ozval se Jack.

„Možná je bude chtít předat browardskému úřadu šerifa,“ navrhla Kate.

Podívali se na sebe, věděli, že je to absurdní nápad.

Sara si povzdechla. „Možná tuší, že by ho z toho vynechali, a tak mě požádal, abych mu to celé vyfotila. A nic víc po nás nechce. Doufám, že vyjdou dobře. V kuchyni jsem musela snížit expozici.“

„Vyfotila jsi celý dům?“ zeptala se Kate.

Jack se vyklonil zpoza Sary. „Než jsi dorazila, měli jsme skoro hodinu.“

„Byla jsem tam deset minut po tom, co jsi mi poslal tu svoji neandertálskou textovku. Myslela jsem, že měla teta Sara třeba infarkt.“

„Vysvětlil bych ti to, jenže –“

Sara byla na tuhle jejich verbální přetahovanou zvyklá. Zvedla se. „Nahraju ty fotky na flashku a pak zajdu za šerifem a předám mu je.“

Kate se postavila vedle ní. „Dobrý nápad. Můžeš mě vysadit v kanceláři a Tayla mě pak odveze domů.“

Jack k nim zvedl oči. „Nenecháme se do toho zatáhnout, že ne?“

„V žádném případě!“ vyjekla Sara. „Jenom jsem to tam vyfotila, a to je všechno.“

Chvíli mlčeli.

„Janet nám pomohla, když jsme vyšetřovali vraždu Morrisových.“ V Katiných očích se leskly slzy. „Zjistila nám jména.“

„A upekla ten čokoládový dort,“ dodal Jack. „Nejlepší, co jsem kdy jedl.“

„Moc nám pomohla.“ Kate se zadívala na Jacka. „Doporučila nám ji tvoje matka.“

Jack vstal, vytáhl z krabičky na stolku u zdi kapesníčky a podal je dvěma ženám. Do tváře se mu vracela barva – rudá od vzteku. „V tom, co jí někdo provedl, nebyla špetka respektu.“

Kate se vysmrkala. „Tak nějak asi dovedu pochopit, že někdo někoho zabije, ale… ale tohle si ani nedokážu představit. Stačil by jeden způsob. Proč však tři?“

Podívali se na Saru. „Kdo ji tak moc nenáviděl?“

„Očividně nějaký cvok,“ prohodila Kate.

„Nebo tři,“ doplnil Jack.

„Myslíš, že to udělalo víc lidí?“ zhrozila se Kate.

Jack pokrčil rameny. „Je to možnost.“

Sara se znovu posadila na pohovku. „Zajímalo by mě, jak to budou vyšetřovat?“

Kate si sedla vedle ní. „Pokusí se zjistit, kdo ji nenáviděl.“

Zatímco se Jack usazoval vedle Sary z druhé strany, odfrkl si. „Jestli budou podezřelí ti, kteří ji nesnášeli, pak všichni v tomhle městečku budou prohlašovat, že ji zbožňovali.“

„Souhlasím,“ přikývla Kate. „Vyrojí se tu dvě stě nejlepších kámošek Janet Beesonové. Vsadím se, že na jejím pohřbu potečou potoky slz. Všichni ji měli moc a moc rádi.“

Promluvila Sara: „Když jsme připravovali vzpomínkový obřad pro Morrisovy, nezaslechli jste o ní něco špatného? Nebo třeba divného?“

„Já se soustředila na to, co jsme dělali,“ prohlásila Kate. Ženy se zadívaly na Jacka.

„Z toho dne si pamatuju jen na to, jak mě svrbělo pod sádrou.“

Všichni upřeli pohledy na potemnělou televizi. Mlčky si v duchu procházeli každou minutu toho dne. Jenomže Janet Beesonová nebyla osoba, kterou by si člověk dobře zapamatoval. Byla malá, zavalitá, šedovlasá, s nevytrhaným obočím, bez make-upu a s tichým hlasem, který nebyl moc slyšet. Nenápadná žena, někdo, kdo splyne s pozadím. V ten den, kdy byla v Sařině domě, se v tichosti usadila, otevřela notebook a pátrala po každém, po kom jí řekli.

Pravda je, že byla tak všední a nezajímavá, až to bylo trapné. Nepamatovali si jediné slovo, které pronesla. Nevtipkovala, ani si nestěžovala, dokonce se ani na nic nevyptávala. Když všichni přiváděli Kate k šílenství dotazy ohledně jídla, které bude na vzpomínkovém obřadu za Morrisovy podáváno, Janet mlčela. Jen se držela v pozadí, vždy nápomocná, nikdy nic a nikoho neřešila.

„Tohle fakt nedává žádný smysl,“ povzdechla si Sara. „Proč by ji chtěl někdo zavraždit? Znám v tomhle městečku minimálně pět jiných lidí, kteří si zaslouží něco horšího, než co se stalo jí.“

„Moje příbuzné z tohohle vynech,“ zabručel Jack.

Jeho polovtip je vytrhl z ochromení, a tak znovu vstali.

Sara se zadívala na Jacka. „Tvoje matka Janet zřejmě dobře znala. Třeba by mohla tušit, proč si ji někdo vybral za oběť.“

„Říkala jsi, že jsi vyfotila celý dům?“ zeptala se Kate Sary.

„Dokonce nahrála i video,“ dodal Jack s údivem. Sara měla ráda nehybné fotky, ne obrázky, které se hýbaly.

Pohlédli na sebe. Stáli v kroužku, jako by se chtěli uzavřít před zbytkem světa.

Kate po chvíli o pár kroků ustoupila. „Nenechám se do toho zatáhnout, ale promluvím si s Heather. Možná si vzpomene na něco z toho dne.“

„Myslím, že radši s vlastní matkou promluvím sám.“

Kate se ušklíbla. „Ty za ní nemůžeš. Heather ti uvaří nějaké oblíbené jídlo z dětství, pak dorazí tvoje sestra a tobě se ubohá Janet Beesonová vykouří z hlavy.“

Sara souhlasně přikývla. „Musím koupit pár flashek, na které bych ty fotky nahrála.“

Jack se zamračil. „Doufám, že ty snímky nebudeš ukazovat jiným lidem. Moje matka a sestra je nesmí vidět. Ty dvě –“

„Dej mi svátek.“ Sara zamířila do své ložnice, ale pak se zarazila. Podívala se na Kate a v očích se jí objevil strach. „Myslím to vážně, když říkám, že bychom se do toho neměli plést. Nechci, abychom se zase zapletli s policí, úřadem šerifa a takovými věcmi. Rozumíme si?“ Nemusela dodávat, že myslí na to, co se Kate skoro stalo, když vyšetřovali jinou vraždu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1

2