David A. Sinclair, Ph. D., A. O. a Matthew D. LaPlante

KONEC STÁRNUTÍ

Proč stárneme a proč už nemusíme

Copyright © 2019 by David A. Sinclair, PhD. All rights reserved.

Illustrations © 2019 by Catherine L. Delphia and by David A. Sinclair, PhD. All rights reserved.

Podle anglického originálu Lifespan: Why We Age – and Why We Don’t Have To vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Helena Mirovská

Odborná spolupráce Ondřej Volný

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Zuzana Kačerová

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Ilustrace Catherine L. Delphia

Obálka Alex Gutrai

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-konec-starnuti]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #konecstarnuti

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-110-8

Mé babičce Veře,

která mě naučila vidět svět takový,

jaký by mohl být.

Mé matce Dianě,

která se o své děti starala víc než sama o sebe.

Mé ženě Sandře,

která je mým bezpečným přístavem.

A mým prapravnoučatům;

těším se, až se s vámi setkám.

BUŠ. V divokém a podivuhodném světě lidí kmene Ku-ring-gai se mezi prastarými pískovcovými svahy proplétají řeky s vodopády a rameny ústícími do moře. Terén ukrytý pod stinnou střechou sluncem sežehnutých eukalyptů je domovem ledňáků, flétňáků a klokanů.

ÚVOD

BABIČČINA MODLITBA

Vyrůstal jsem na okraji buše. Místo dvorku jsem měl na hraní čtyřicet hektarů lesa. Ve skutečnosti byl ale les mnohem rozlehlejší. Táhl se, kam až moje dětské oči dohlédly, a mě nepřestávalo bavit se v něm toulat. Chodil jsem po něm křížem krážem a zkoumal ptáky, hmyz i plazy. Co jsem našel, to jsem rozebral. Neustále jsem měl zamazané ruce. Naslouchal jsem zvukům divočiny a zkoumal jsem, odkud přicházejí.

A hrál jsem si. Klacky jsem měnil v meče a kameny v pevnosti. Lezl jsem po stromech, houpal jsem se ve větvích, sedával jsem na okraji strmých srázů a skákal jsem z míst, odkud jsem pravděpodobně vůbec skákat neměl. Představoval jsem si, že jsem astronautem na vzdálené planetě nebo lovcem na safari. Pro zvířecí posluchače jsem pořádal operní představení.

„Kůůů-ýýý!“ hulákal jsem na ně. V jazyce původních obyvatel kmene Ku-ring-gai to znamená „Pojď sem“.

Nic z toho, co jsem podnikal, samozřejmě nebylo nikterak výjimečné. Stejnou touhu po dobrodružství, náklonnost ke zkoumání a fantazii zažívala i spousta dalších dětí ze severních předměstí Sydney. Od dětí se to očekává. Chce se po nich, aby si takhle hrály.

Samozřejmě ale jen dokud nezačnou být na podobné věci „moc velké“. Pak se po nich chce, aby chodily do školy. Pak aby chodily do práce. Aby si našly partnera. Našetřily peníze. Koupily dům.

Protože znáte to, čas běží.

První, kdo mi řekl, že se dá žít i jinak, byla moje babička. Vlastně mi to ani neřekla, spíš mi to ukázala.

Vyrostla v Maďarsku, kde prožila bohémská léta. Koupala se v chladných vodách Balatonu a toulala se po horách na jeho severním pobřeží poblíž prázdninového letoviska plného herců, malířů a básníků. V zimě pomáhala v jednom hotelu v Budínských horách, dokud ho nezabrali nacisti a neudělali z něj ústřední velitelství svých jednotek „Schutzstaffel“ neboli SS.

Deset let po válce, na počátku sovětské okupace, začali komunisté zavírat hranice. Matka mé babičky se tehdy pokusila utéct do Rakouska. Chytili ji, zatkli a odsoudili na dva roky vězení. Krátce poté zemřela. Za maďarského povstání v roce 1956 psala babička protikomunistické letáky a rozdávala je na ulicích Budapešti. Povstání bylo rychle potlačeno a Sověti začali zatýkat. Do vězení šly tisíce disidentů. Babička se rozhodla vzít syna (mého otce) a utéct s ním do Austrálie, protože to bylo nejdále, kam se mohla z Evropy dostat.

Do Evropy už se nikdy nevrátila, ale svého bohémského způsobu života se nevzdala. Byla prý jednou z prvních australských žen, co si troufly vyjít ven v bikinách, a vyhnali ji za to z pláže Bondi Beach. Několik let žila úplně sama na Nové Guinei, která je i dnes považována za jedno z nejdrsnějších míst naší planety.

Přestože babička pocházela z rodiny aškenázských Židů a dostalo se jí luteránské výchovy, smýšlela zcela sekulárně. Místo odříkávání otčenáše jsme si doma četli básničku z knížky anglického spisovatele Alana Alexandera Milnea Teď je nám šest, jejíž závěrečné verše znějí:

Teď však je mi šest

a co vím, to už vím.

Asi už navždy zůstanu

šestiletým.

Předčítala nám ji znovu a znovu. Šest podle ní byl ten nejlepší věk a ona se sakra snažila si za všech okolností zachovat ducha a úžas šestiletého dítěte.

Nesměli jsme jí říkat „babičko“. Dokonce ani když jsme byli s bratrem ještě úplně malí. Nelíbilo se jí ani maďarské oslovení „nagymama“, ani „babi“ nebo podobné zdrobnělé výrazy.

Jak pro nás kluky, tak pro všechny ostatní byla zkrátka „Vera“.

Vera mě naučila řídit. Přesněji řečeno přejíždět z pruhu do pruhu podle toho, jaká zrovna v rádiu hrála hudba. Kladla mi na srdce, abych si užíval mládí, abych si ten pocit řádně vychutnal. Tvrdila, že dospělí vždycky všechno jenom zkazí. Nevyrůstej z toho, říkala mi. Nikdy nesmíš vyrůst.

Po šedesátce i po sedmdesátce byla pořád, jak se říká, „mladá duchem“. Popíjela s rodinou a přáteli víno, ráda si dala dobré jídlo, vyprávěla zábavné historky, pomáhala chudým, nemocným a méně šťastným, dirigovala neviditelné orchestry, bavila se dlouho do noci. Podle obecně uznávaných měřítek se to dá považovat za „dobře prožitý život“.

Jenže čas opravdu běžel.

Kolem pětaosmdesátky z Very zbýval už jen stín jejího dřívějšího já a na závěrečných deset let jejího života se nedívalo hezky. Byla slabá a nemocná. Pořád v sobě měla dost moudrosti, že mě donutila oženit se s mou snoubenkou Sandrou, ale už ji nebavilo poslouchat hudbu a téměř nevstávala z křesla. Život, kterým dřív překypovala, byl ten tam.

Ke konci už se vzdala veškeré naděje. „Takhle to prostě chodí,“ říkala mi.

Zemřela ve dvaadevadesáti letech. Podle našich naučených měřítek prožila dobrý a dlouhý život. Čím víc jsem o tom ale přemýšlel, tím víc mi docházelo, že její skutečná osobnost byla tou dobou již hezkých pár let mrtvá.

Stáří se může zdát daleko, ale konec života jednou potká každého z nás. V okamžiku, kdy vydechneme naposledy, začnou naše buňky volat po kyslíku, nahromadí se toxiny, vyčerpá se chemická energie a nastane rozpad buněčných struktur. Za pouhých pár minut budou veškeré naše vědomosti, všechna moudrost, všechny drahé vzpomínky i veškerý náš budoucí potenciál nenávratně pryč.

Vlastní zkušenost s tím vším jsem získal, když umírala moje matka Diana. Byl jsem u ní se svým otcem a bratrem. Díkybohu zemřela rychle. Příčinou bylo nahromadění tekutiny v jediné plíci, co jí zbývala. Jednu chvíli jsme se spolu smáli nad mým vzpomínkovým projevem psaným po cestě ze Spojených států do Austrálie a vzápětí se svíjela na posteli, lapala po dechu, který už jí nemohl dodat dostatek kyslíku, a zírala na nás se zoufalstvím v očích.

Naklonil jsem se k ní a šeptal jí do ucha, že byla ta nejlepší máma, jakou jsem si mohl přát. Za pár minut už zanikaly její neurony a s nimi nejen vzpomínka na má poslední slova, ale i všechny ostatní vzpomínky. Vím, že někteří lidé zemřou pokojně. Smrt mé matky však pokojná nebyla. V těch několika okamžicích se z osoby, která mě vychovala, proměnila v roztřesenou, dusící se hromadu buněk zápasících o poslední zbytky energie na úrovni samotných atomů.

Hlavou se mi honilo jen: „Člověku nikdo neřekne, jak umírání vypadá. Proč nás na to nikdo nepřipraví?“

Jen málokdo prozkoumal smrt tak dopodrobna jako dokumentarista Claude Lanzmann, jenž se věnoval problematice holokaustu. A z jeho hodnocení (nebo by se spíš slušelo říct varování) jde mráz po zádech. „Každá smrt je násilná,“ prohlásil v roce 2010. „Přestože si rádi malujeme obrázek starého otce, který zemře poklidně ve spánku, obklopen svými nejdražšími, přirozená smrt neexistuje. Tomu já nevěřím.“[1]

Děti sice násilnost smrti nechápou, ale její tragičnost jim dochází v překvapivě raném věku. Už jako čtyřleté či pětileté vědí, že smrt existuje a je nezvratná.[2] To poznání pro ně představuje otřes, oživlou noční můru.

Nejprve se většina dětí uklidňuje představou, že určité skupiny lidí umřít nemohou: rodiče, učitelé, ony samy. Mezi pátým a sedmým rokem ale všem dětem dojde, že smrti se nevyhne nikdo. Všichni členové rodiny jednou umřou. Všechna zvířátka. Všechny rostliny. Všechno, co mají rády. I ony samy. Pamatuji si, jaké to bylo, když jsem si to sám poprvé uvědomil. A taky si velmi dobře pamatuji, jak si to uvědomil náš nejstarší syn Alex.

„Tati, ty tady nebudeš navždycky?“

„Bohužel ne,“ odpověděl jsem.

Alex z toho měl několik dní záchvaty pláče, pak ho to přešlo a už se mě na to nikdy nezeptal. Ani já jsem se o tom už nezmiňoval.

Onu tragickou myšlenku brzy odsuneme do vzdálených zákoutí našeho podvědomí. Když se zeptáte dětí, jestli se bojí smrti, většinou vám řeknou, že na ni nemyslí. Vyptáváte-li se jich dál, odpoví, že je to nezajímá, protože se to stane až za hodně dlouho, až budou staré.

Tento pohled si většina z nás udrží až do věku po padesátce. Smrt nám zkrátka připadá příliš smutná a paralyzující na to, abychom se jí zaobírali každý den. Když si ji konečně uvědomíme, často už bývá pozdě. Zastihne-li nás nepřipravené, může to být zničující.

„DOBRÝ, DLOUHÝ ŽIVOT.“ Moje babička Vera ukrývala za druhé světové války Židy, žila na primitivní Nové Guinei a vyvedli ji z pláže Bondi Beach, protože na sobě měla bikiny. Na závěr jejího života nebyl příjemný pohled. „Takhle to prostě chodí,“ říkala. Její skutečné já však už tou dobou bylo dávno mrtvé.

Publicistce New York Times Robin Marantz Henigové se „hořká pravda“ o smrtelnosti zjevila až ve vyšším věku, poté, co se stala babičkou. „Pod všemi těmi úžasnými chvílemi, jichž se vám poštěstí zúčastnit a radovat se z nich,“ píše, „se skrývá vědomí, že život vašeho vnoučete bude tvořit dlouhá řada narozenin, kterých se nedožijete.“[3]

Přemýšlet nad smrtelností svých blízkých dřív, než se s ní skutečně setkáme, chce odvahu. A ještě více odvahy vyžaduje hloubání nad smrtelností vlastní.

Mě jako první přiměl sebrat odvahu k takovému zamyšlení komik a herec Robin Williams v roli Johna Keatinga, učitele a hlavního hrdiny z filmu Společnost mrtvých básníků. V jedné scéně ukazuje svým náctiletým studentům vybledlou fotografii chlapců, kteří jsou už dávno mrtví.[4]

„Ani se od vás moc neliší, že ne?“ ptá se Keating. „Nezdolní, stejně jako vy… Oči plné naděje… Vidíte, pánové, a tihle hoši teď čichají k fialkám zespodu.“

Keating chlapce nabádá, aby se naklonili blíž a vyslechli si poselství ze záhrobí. Sám stojí za nimi a tichým, mrazivým hlasem šeptá: „Carpe. Carpe diem. Užívejte dne, hoši. Ať je váš život nevšední.“

Ta scéna mě nesmírně zasáhla. Nebýt toho filmu, pravděpodobně bych nenašel potřebnou motivaci stát se profesorem na Harvardu. Ve svých dvaceti letech jsem konečně slyšel někoho jiného říkat to, co mě jako malého učila babička: Přispěj svým dílem k nejlepší možné podobě lidstva. Nesmíš promarnit ani jediný okamžik. Užívej si mládí a drž se ho, dokud můžeš. Bojuj za ně. Bojuj za ně. Nikdy za ně nepřestávej bojovat.

Jenže my, místo abychom bojovali za mládí, bojujeme o život. Mám-li být konkrétnější, bojujeme se smrtí.

Náš živočišný druh dnes žije mnohem déle než kdy dřív. Neznamená to ale, že by žil mnohem lépe. Ani zdaleka ne. V uplynulém století se nám podařilo získat více let, ale ne více života. Aspoň ne života, který by stálo za to žít.[5]

Většina z nás si proto při představě, že bychom se měli dožít stovky, řekne „chraň Bůh“. Víme totiž, jak ty poslední roky života obvykle vypadají, a málokdo v nich spatřuje něco lákavého. Plicní ventilace a tuny léků. Zlomeniny krčku a plenky. Chemoterapie a ozařování. Operace a další operace. Nemluvě o tom, kolik peněz to všechno stojí.

Umíráme pomalu a bolestně. V bohatých zemích lidé v posledních deseti i více letech svého života nezřídka trpí jednou nemocí za druhou. Považujeme to za normální. A protože střední délka života stále roste i v chudších zemích, čeká podobný osud miliardy dalších lidí. Jak poznamenal chirurg Atul Gawande, úspěšným prodlužováním lidského života jsme „ze smrtelnosti udělali medicínskou záležitost“.[6]

Ale co kdyby to tak nemuselo být? Co kdybychom mohli zůstat déle mladí? Ne o pár let, ale o celá desetiletí. Co kdyby se ty poslední roky tak zoufale nelišily od let, jež jim předcházela? A co kdybychom tím, že zachráníme sami sebe, dokázali také zachránit svět?

Šest nám už asi nikdy nebude, ale co třeba dvacet šest nebo třicet šest?

Co kdybychom si dovedli déle hrát jako děti a nedělali si tak brzy starosti s věcmi, které musejí dělat dospělí? Co kdybychom do období dospívání nemuseli nacpat tolik věcí najednou? Co kdybychom po dvacítce nebyli tolik pod tlakem? Co kdybychom si po třicítce a čtyřicítce nepřipadali jako ve středním věku? Co kdybychom po padesátce měli chuť začít znovu a nenašli jediný pádný důvod, proč by to nešlo? Co kdybychom se po šedesátce netrápili myšlenkou, že tu po nás nic nezbude, ale naopak něco začínali budovat?

Co kdybychom si nemuseli dělat starost s tím, že čas běží? A co kdybych vám řekl, že brzy – a to velmi brzy – nebudeme muset?

No, tak vám to tedy říkám.

Mám to štěstí, že se po třiceti letech hledání pravdy o biologii člověka nacházím ve výjimečné pozici. Kdybyste mě chtěli navštívit v Bostonu, nejspíš byste mě našli v mé laboratoři na Harvard Medical School, kde působím jako profesor na katedře genetiky a jeden z ředitelů Centra Paula F. Glenna pro výzkum biologických mechanismů stárnutí. Kromě toho vedu sesterskou laboratoř na mé alma mater, Univerzitě Nového Jižního Walesu v Sydney. Týmům vynikajících studentů a postdoktorandů se v mých laboratořích podařilo urychlit i odvrátit stárnutí modelových organismů a ve špičkových vědeckých časopisech publikovat studie, které patří k nejcitovanějším v oboru. Jsem také spoluzakladatelem časopisu Aging (Stárnutí), kde mohou vědci zveřejňovat své poznatky týkající se jednoho z nejpodnětnějších a nejvíce vzrušujících témat dneška. Rovněž jsem stál u zrodu Academy for Health and Lifespan Research (Akademie pro výzkum zdraví a délky života), skupiny dvaceti nejvýznamnějších světových odborníků na stárnutí.

Ve snaze zajistit svým objevům praktické využití jsem pomáhal rozběhnout několik biotechnologických společností a v několika dalších jsem předsedou vědecké rady. Tyto společnosti spolupracují se stovkami špičkových vědců z nejrůznějších oborů, od výzkumu původu života přes genomiku po farmacii.[7] O nových objevech z mých laboratoří samozřejmě vím už celé roky před jejich zveřejněním, ale díky uvedeným kontaktům se s předstihem dozvídám také o spoustě dalších převratných objevů. Někdy takový předstih činí i deset let. Následující stránky vám poslouží jako vstupenka do zákulisí a lístek do první řady.

Díky skutečnosti, že mi byl v Austrálii udělen ekvivalent rytířského řádu a vzal jsem na sebe úlohu prostředníka mezi vědci, politiky a podnikateli, trávím poměrně hodně času informováním významných politiků a podnikatelů po celém světě o tom, jak se mění náš pohled na stárnutí a co to znamená pro další vývoj lidstva.[8]

Mnohé z našich vědeckých poznatků jsem aplikoval na svůj vlastní život, stejně tak řada mých příbuzných, přátel a kolegů. Výsledky (samozřejmě nutno poznamenat, že naprosto neoficiální) jsou povzbuzující. Je mi padesát a připadám si jako dítě. Moje žena a děti vám potvrdí, že se tak taky chovám.

K tomu patří i moje zvědavost. Rád do všeho strkám nos. Australané mají pro takového člověka výraz stickybeak, „lepkavý zobák“, možná podle australských flétňáků a jejich zvyku klovat do víček lahví z donášky mléka před domem, aby se dostali k jejich obsahu. Kamarádi ze střední si ze mě pořád utahují, že kdykoli k nám přišli na návštěvu, něco jsem rozebíral: kuklu můry, co jsem doma našel, pavoučí hnízdo ze stočeného listu, starý počítač, tatínkovo nářadí, auto. Šlo mi to dost dobře. Jenom se mi nedařilo dávat ty věci zase dohromady.

Nedokázal jsem se smířit s tím, že bych nevěděl, jak něco funguje nebo kde se to vzalo. Nedokážu to dodnes, ale dneska už za to aspoň dostávám zaplaceno.

Dům, kde jsem vyrůstal, stojí na skalnatém úbočí. Pod ním teče řeka, která se vlévá do zálivu Port Jackson. Arthur Phillip, první guvernér Nového Jižního Walesu, zdejší údolí prozkoumal v dubnu roku 1788. Bylo to pouhých pár měsíců poté, co se svou První flotilou tvořenou námořníky, trestanci a jejich rodinami založil kolonii na pobřeží „nejkrásnějšího a nejrozlehlejšího přístavu na světě“, jak sám řekl. Největší zásluhu na tom, že se ocitl právě zde, měl botanik Sir Joseph Banks, který k australskému pobřeží připlul o osmnáct let dříve s kapitánem Jamesem Cookem na jeho „cestě kolem světa“.[9]

Banks se do Londýna vrátil se stovkami vzorků rostlin, jimiž chtěl ohromit své kolegy, a jal se přesvědčovat krále Jiřího III., aby na nově objeveném kontinentu zřídil britskou trestaneckou kolonii. Ideálním místem pro ni měl být (ne náhodou) „Botanický záliv“ na pobřeží „Cape Banks“.[10] Osadníci z První flotily brzy zjistili, že v zálivu navzdory lákavému pojmenování chybí zdroj pitné vody, a tak dopluli až do dnešního zálivu Port Jackson, kde našli jednu z největších řek světa. Bohatě rozvětvený hluboký tok vznikl po skončení poslední doby ledové, kdy soustavu řeky Hawkesbury zaplavila stoupající hladina moře.

Ještě před svými desátými narozeninami jsem vyzkoumal, že řeka za naším domem teče do Middle Harbour, který je součástí zálivu Port Jackson. Vadilo mi ale, že nevím, kde ta řeka pramení. Nutně jsem potřeboval zjistit, jak vypadá začátek řeky.

Vydal jsem se proti proudu, u prvního soutoku jsem odbočil doleva, u dalšího doprava a tak dále. Tímto způsobem jsem se promotal skrz několik předměstí. Soumrak mě zastihl mnoho kilometrů od domova, za posledním kopcem na obzoru. Musel jsem poprosit nějakého cizího člověka, aby mě nechal zavolat matce, ať si pro mě přijede. I po takovém dobrodružství jsem zkoušel putovat proti proudu ještě několikrát, ale nikdy jsem se k pramenům nepřiblížil. Selhal jsem, stejně jako selhal španělský objevitel Floridy Juan Ponce de León při hledání pramene věčného mládí.[11]

Odjakživa jsem toužil pochopit, proč stárneme. Jenže najít zdroj takhle složitého biologického procesu se podobá hledání pramene řeky: není to jednoduché.

Pátrání mě vedlo různými odbočkami doleva i doprava a byly dny, kdy jsem se chtěl na všechno vykašlat. Ale vytrval jsem. Cestou jsem objevil řadu přítoků, ale také jsem možná našel pramen. Na následujících stránkách vám představím nový pohled na otázku, proč se stárnutí objevilo a jak zapadá do mé „informační teorie stárnutí“. Prozradím vám rovněž, proč jsem začal stáří považovat za nemoc – nejrozšířenější ze všech. Nemoc, která se nejen může, ale také by se měla agresivně léčit. Tím uzavřu část I této knihy.

V části II vám kromě nově vyvíjené léčby ukážu konkrétní kroky, které můžeme podniknout hned teď a jimiž můžeme stárnutí zpomalit, zastavit nebo zvrátit. Mohly by přinést konec stárnutí v podobě, na niž jsme zvyklí.

Samozřejmě si přitom plně uvědomuji, co by „konec stárnutí v podobě, na niž jsme zvyklí“ mohl znamenat. V části III proto rozeberu možné scénáře, k nimž by takový převrat mohl vést, a navrhnu představu budoucnosti, k níž můžeme vzhlížet s nadějí. Svět, ve kterém cesta k delšímu životu povede přes prodlužování zdravé délky života, tedy času stráveného bez nemocí či invalidity.

Spousta lidí vám řekne, že to jsou báchorky mající blíž ke knihám H. G. Wellse než k dílu Ch. R. Darwina. Takový názor zastávají i někteří ohromně chytří lidé. Pár z nich dokonce dost dobře rozumí biologii člověka a má můj velký respekt.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ÚVOD: Babiččina modlitba

Část I: CO VÍME (MINULOST)

ČÁST II: CO SE DOZVÍDÁME

ČÁST III: KAM MÍŘÍME