SILVER BAY

Copyright © Jojo Moyes 2007

All rights reserved

Translation © 2015 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-870-249-2712-1

Lockiemu, za všechno,

čím je, a za všechno, čím bude

Prolog

Kathleen

Jmenuji se Kathleen Whittier Mostynová a proslavila jsem se ve svých sedmnácti letech, když jsem chytila největšího žraloka, jakého Nový Jižní Wales kdy viděl. Byl to žralok písečný s tak zlověstnýma očima, že i několik dní poté, co jsme ho vypreparovali, pořád ještě vypadal, jako by mě chtěl roztrhnout vejpůl. Tenkrát byla celá zátoka Silver Bay posedlá sportovním rybařením, a tři týdny v kuse se tak nemluvilo o ničem jiném než o tom žralokovi. Přijel jeden novinář až z Newcastlu a vyfotografoval mě, jak stojím vedle něj (já jsem ta v plavkách). Na tom obrázku je žralok snad o metr vyšší než já, a to mě fotograf přiměl, abych si vzala podpatky.

Vidíte tam vysokou dívku s poněkud přísným výrazem, pohlednější, než tušila, s rameny rozložitými natolik, že si nad nimi její matka zoufala, a s pasem od všeho toho navíjení a ohýbání tak útlým, že vůbec nepotřebovala korzet. Stojím tam a nedokážu skrýt hrdost, protože ještě nemám ponětí, že budu k tomu zvířeti po zbytek svých dní připoutaná tak pevně jako ve svazku manželském. Na snímku neuvidíte, že žraloka drží vzpřímeně dva dráty a podpírá ho můj otec a jeho obchodní partner Brent Newhaven – jak jsem toho obra tahala na břeh, zpřetrhala jsem si šlachy v pravém rameni, a když dorazil fotograf, nezvládla už bych uzvednout ani hrnek s čajem, natožpak žraloka.

Ale stačilo to utvrdit mou pověst. Celé roky se o mně pak mluvilo jako o Lovkyni žraloků, i když už jsem dávno nic nelovila.

Moje sestra Norah si vždycky dělala legraci, že vzhledem k tomu, jak na té fotce vypadám, by mi měli spíš říkat Mořský ježek. Nicméně otec vždycky říkával, že to můj úspěch se zasloužil o rozkvět hotelu Silver Bay. Dva dny poté, co se ta fotografie objevila v novinách, už jsme měli úplně plno, a tak to zůstalo až do roku 1962, kdy shořelo západní křídlo hotelu. Muži sem jezdili, protože chtěli překonat můj rekord. Nebo možná protože si říkali, že když takovou obludu dokáže chytit nějaká holka, co by asi dokázal pořádný rybář? Několik mužů mě přijelo požádat o ruku, ale otec tvrdil, že je prý vždycky vyčenichá, ještě než dorazí do Port Stephens, a pokaždé je rázně vyprovodil. Ženy sem jezdily, protože až do té doby se jim zdálo nemožné, aby dokázaly chytit nějakou velkou rybu, tím spíš aby v tom mohly soupeřit s muži. A rodiny sem jezdily, protože Silver Bay, naše ze všech stran chráněná Stříbrná zátoka s nekonečnými dunami a klidnými vodami, bylo opravdu příjemné místo.

Bylo potřeba nahonem postavit dvě další mola, aby zvládla ten příval lodí, a každý den se vzduchem neslo klapání vesel a vrčení přívěsných motorů a lodi ze zátoky a přilehlého moře prakticky vybagrovaly veškerý vodní život. Nocí se ozývalo túrování motorů v autech, tiché závany hudby a cinkání skleniček. Bývaly doby, zvlášť v padesátých letech, kdy jsme bez přehánění byli ta nejžádanější destinace.

Dneska tu pořád ještě máme lodi a mola, i když už používáme jen jedno, ale lidi se teď honí za něčím úplně jiným. Já už nemám zrovna chuť nic zabíjet. Je tu docela klid, dokonce i v létě. Většina dovolenkářů míří do klubů a těch výškových hotelů, za přímočařejšími požitky, které nabízí Coffs Harbour a Byron Bay, a abych řekla pravdu, převážné části z nás to vlastně úplně vyhovuje.

Ten rekord mi pořád patří. Je zaznamenaný v takové té knize velké jak zarážka ke dveřím, které vycházejí v obrovských nákladech a vy neznáte nikoho, kdo by si je kupoval. Z nakladatelství se mi tu a tam laskavě uráčí zavolat, aby mi oznámili, že moje jméno bude v knize i příští rok. občas se tu zastaví místní školáci, aby mi vylíčili, že mě objevili v knihovně, a já vždycky dělám překvapenou, aby měli radost.

Ale ten rekord stále držím. Neříkám to, protože bych se snad chtěla chlubit, nebo protože je mi šestasedmdesát a je příjemné vědět, že jsem kdysi dokázala něco pozoruhodného, ale protože když jste obklopeni tolika tajemstvími jako já, máte dobrý pocit, když občas můžete něco říct úplně na rovinu.

1

Hannah

Když člověk strčí do piksly na Moby 1 ruku až po zápěstí, obyčejně vytáhne nejmíň tři různé druhy sušenek. Yoshi povídala, že na ostatních lodích na sušenkách vždycky hrozně skrblí, že kupují ty nejlacinější s kořenovým škrobem, co se prodávají v supermarketu ve výhodném balení. Ale ona to viděla tak, že když si člověk zaplatí skoro sto padesát dolarů za to, že pojede stopovat delfíny, měl by přinejmenším dostat pořádné sušenky. A tak kupovala keksy Anzac máslové, tlusté, se spoustou vloček a dvěma vrstvami čokolády, sušenky Scotch Fingers, slepované s mátovou náplní a balené ve fólii, a velmi příležitostně, když jí to prošlo, i domácí sušenky. Podle kapitána Lanceho kupovala pořádné sušenky, protože vlastně ani nic jiného nejí. Lance taky povídal, že kdyby šéf přišel na to, že za ty dobroty tolik utrácí, samotnou by ji rozšlápl jako sušenku. Moby 1 vyplouval do Silver Bay, Yoshi nabízela cestujícím čaj a kávu, já držela tác se sušenkami a zírala na ně. Doufala jsem, že mi nesnědí všechny máslové, než si stačím jednu uzmout. Vykradla jsem se z domu bez snídaně a věděla jsem, že mi Yoshi dovolí si vzít, teprve až půjdeme na můstek.

„Moby Jedna volá Suzanne, kolik piv jsi prosím tě včera urazil? Šněruješ to jako ožralej invalida s jednou nohou!“

Lance zrovna mluvil do rádiové vysílačky. Vešly jsme do kabiny můstku a já hbitě zajela rukou do krabice se sušenkami a vylovila poslední máslovou. V radiostanici to zapraskalo a ozvalo se nějaké mumlání, kterému jsem nerozuměla. Lance to zkusil znovu: „Moby Jedna volá Sladkou Suzanne! Hele, kámo, měl by ses trochu srovnat… vepředu ti čtyři pasažéři visí přes zábradlí, a když zatočíš, vždycky ti ohodí okna na pravoboku.“

Lance MacGregor zněl, jako by mu někdo vydrhl hlasivky drátěnkou jako trup lodi. Jednou rukou pustil kormidlo a Yoshi mu podala kávu. Schovala jsem se jí za záda. Na zádech námořnicky modré uniformy se jí jako flitry třpytily kapičky vody.

„Vidělas Grega?“ povzdechl Lance.

Přikývla. „Měla jsem to potěšení, než jsme vypluli.“

„Je tak našrot, že nedokáže ani udržet loď rovně.“ Ukázal z okýnka pocákaného vodní tříští na menší loď. „Říkám ti, Yoshi, že po něm lidi budou chtít vrátit peníze. Ten v té zelené čepici nezvedl hlavu, co jsme minuli Break Nose Island. Co to do něj sakra vjelo?!“

Yoshi Takomurová měla nejkrásnější vlasy, jaké jsem kdy viděla. Vlnily se jí kolem tváře jako černá oblaka a navzdory větru a slané vodě se nikdy nezacuchaly. Uchopila jsem do prstů pramínek svých myších vlasů: už byly ušmourané, i když jsme byli na moři sotva půl hodiny. Moje kamarádka Lara povídala, že za čtyři roky, až jí bude čtrnáct, jí prý máma dovolí melír. V tu chvíli si mě Lance všiml. Asi jsem to přivolala.

„Co tady děláš, Mrně?! Tvoje máma mě zakousne a vynese v zubech. Nemáš náhodou být ve škole?“

„Jsou prázdniny.“ Trochu v rozpacích jsem se zase zasunula za Yoshi. Lance se mnou vždycky mluvil, jako by mi bylo o pět let míň než ve skutečnosti.

„Nebude se ukazovat,“ hájila mě Yoshi. „Jenom se chtěla podívat na delfíny.“

Upřela jsem na něj oči a stáhla si rukávy přes ruce.

Chvíli mi upřený pohled vracel, ale pak pokrčil rameny. „Vezmeš si záchrannou vestu?“

Přikývla jsem.

„A nebudeš se mi motat pod nohy?“

Naklonila jsem hlavu ke straně. Jako bych to snad někdy dělala, zračilo se mi v očích.

„Buď na ni hodnej,“ zastala se mě Yoshi. „Už se jí dvakrát udělalo zle.“

„To jsou nervy,“ namítla jsem. „Žaludek mi to vždycky dělá.“

„Ale… kruci. Hele, jenom se postarej, aby tvoje máma věděla, že já s tím nemám nic společnýho, jasný? A víš co, Mrně? Příště si radši vlez na Moby Dvojku – nebo ještě líp, na něčí jinou loď.“

„Ani jsi ji nezahlídnul,“ mrkla na něj Yoshi. „A vůbec, jak Greg rejduje, to není zdaleka to nejhorší. Počkej, až se otočí, a uvidíš, co si vyrobil po straně na přídi.“

Když jsme opustily můstek, Yoshi poznamenala, že dneska je prima den na plavbu. Moře se trochu čeřilo, ale vanul jen mírný vítr a vzduch byl tak průzračný, že vlnky, které skotačily v příboji jako bílí koníci, bylo vidět na míle daleko. Vydala jsem se za Yoshi na hlavní jídelní palubu, nohama jsem bez potíží vyrovnávala pohupování katamaránu pod sebou a už jsem nebyla zdaleka tak nesvá, když teď o mně kapitán věděl.

V tuhle dobu je při plavbě za delfíny vždycky nejvíc práce, vysvětlila mi Yoshi – od vyplutí až do chvíle, kdy loď dorazí do chráněných vod kolem zátoky, kde se obyčejně shromažďují hejna delfínů. Pasažéři se usadili na horní palubě, zamotaní do vlněných šál si užívali mrazivě svěží květnový den, a Yoshi coby stevardka zatím připravovala švédský stůl, nabízela pití, a když moře hodně houpalo, což bylo s nadcházející zimou skoro každý den, přichystala si navíc dezinfekci a kbelík pro ty, které postihne mořská nemoc. Člověk jim to může říkat, kolikrát chce, utrousila podrážděně Yoshi s pohledem upřeným na dobře oblečené Asiaty, kteří představovali většinu dnešních zákazníků, ale oni stejně zůstanou v podpalubí, stejně budou jíst a pít moc rychle a stejně pak budou chodit zvracet na maličké záchodky, místo aby se naklonili přes zábradlí, takže za chvíli budou toalety úplně nepoužitelné. A pokud jsou to Japonci, dodala s kapkou zlomyslného potěšení, budou se po zbytek plavby tiše svíjet hanbou, schovávat se za tmavými brýlemi a zvednutými límci a popelavé tváře urputně upírat na moře.

„Čaj? Kávu? Sušenky? Čaj? Kávu? Sušenky?“

Vyšla jsem za ní na přední palubu a přitáhla si větrovku ke krku. Vítr se trochu utišil, ale ve vzduchu byl pořád cítit chlad, který mě štípal do nosu a do špiček uší. Většina pasažérů nic nechtěla – aby se slyšeli přes rachot motorů, hlasitě si povídali, hleděli ke vzdálenému obzoru a vzájemně se fotografovali. občas jsem zalovila rukou v sušenkách, dokud jsem jich nevybrala tolik, kolik by jich stejně snědli.

Moby 1 byl největší katamarán – posádky jim říkaly „kaťák“ – v Silver Bay. obvykle míval dva stevardy, ale s klesajícími teplotami se turisté postupně vytráceli, takže teď tu byla jen Yoshi, dokud se sezóna zase nerozjede. Nevadilo mi to – bylo jednodušší ji přesvědčit, aby mě pustila na palubu. Pomohla jsem jí vrátit konvice na čaj a kávu do držáků a pak jsme vyšly na úzkou postranní palubu, opřely se u oken a vyhlížely přes moře na menší loď, která si to pořád ještě křivolace šněrovala po vlnách. I z takové dálky bylo vidět, že přes zábradlí Suzanne visí čím dál víc lidí s hlavami mezi rameny, kteří si vůbec nevšímali cákanců červené barvy pod sebou.

„Můžem si dát deset minut volno. Tu máš.“ Yoshi otevřela plechovku coly a podala mi ji. „Slyšela jsi někdy o teorii chaosu?“

„Hmmm,“ zabručela jsem, jakože možná ano.

„Kdyby jen tamti věděli,“ ukázala prstem, zrovna když se motory zpomalily, „že ten výlet za delfínama, na který se tak dlouho těšili, jim zkazila jedna bývalka, se kterou se v životě nesetkají, a chlápek, co s ní žije v Sydney, víc jak dvě stě padesát kilometrů odsud, a myslí si, že fialové cyklistické kraťasy se hodí na běžné nošení.“

Napila jsem se. Z bublinek mi vhrkly slzy do očí a já těžce polkla. „Takže chceš říct, že turisti na Gregově lodi teď zvracejí kvůli teorii chaosu?“ Doteď jsem si myslela, že je to proto, že se předešlého večera opil.

Yoshi se usmála. „Tak nějak.“

Motory se zastavily a Moby 1 ztichla. Moře kolem nás se uklidnilo a ozýval se jen hovor turistů a jemné pleskání vlnek o boky lodi. Milovala jsem to tady, strašně se mi líbilo dívat se, jak se z našeho domu stává jen bílá tečka na úzkém proužku pláže a pak mizí za nesčetnými zálivy. Možná mou radost násobilo i vědomí, že dělám něco proti pravidlům. Nebyla jsem nijak zvlášť odbojná, ale líbila se mi ta myšlenka.

Laura měla člun a směla na něm jezdit sama pod podmínkou, že se bude držet za bójkami vytyčujícími stará naleziště ústřic, a já jí hrozně záviděla. Máma mi nedovolila ani plavit se po zátoce, i když už mi bylo skoro jedenáct. „Dočkej času,“ zamumlala jen vždycky. o těchhle věcech nemělo vůbec cenu se s ní hádat.

Vedle nás se objevil Lance – zrovna se vyfotil s nějakými dvěma uhihňanými puberťačkami. Mladé ženy ho často prosily, aby s nimi zapózoval, a ještě jsem neslyšela, že by někdy odmítl. Proto tak rád nosí tu kapitánskou čepici se štítkem, vysvětlila mi jednou Yoshi, i když někdy sluníčko tak praží, že se mu v ní málem rozteče hlava.

„Co si to napsal na bok?“ přimhouřil Lance pátravě oči směrem ke Gregově jachtě v dálce. Už mi zjevně odpustil, že mě našel na palubě.

„Povím ti to, až budem zpátky u mola.“

Všimla jsem si významného poškubnutí obočím na mou adresu.

„Já si to umím přečíst, víte,“ ušklíbla jsem se. Loď, která se až do včerejška prohlašovala za Sladkou Suzanne, teď červenou barvou navrhovala, aby „Suzanne“ udělala něco, o čem Yoshi prohlásila, že je to biologicky nemožné. Yoshi se obrátila k Lancemu a ztišila hlas, jak nejvíc svedla – jako by si snad myslela, že ji neuslyším. „Ta jeho mu řekla, že opravdu má někoho jiného.“

Lance dlouze hvízdl. „on si to myslel. Jenomže ona to zapírala.“

„No, těžko by to přiznala, když věděla, jak se k tomu Greg postaví. A on taky nebyl žádné neviňátko…“ Mrkla po mně. „No, prostě se sebrala a odjela do Sydney, a řekla mu, že chce půlku lodi.“

„A co on na to?“

„Řekla bych, že ten nápis to vyjadřuje docela přesně.“

„Nemůžu uvěřit, že v tomhle stavu vzal turisty.“ Lance si přiložil k očím dalekohled, aby si mohl načmáraný červený nápis lépe prohlédnout.

Yoshi ho gestem vyzvala, ať jí dalekohled půjčí. „Dneska ráno byl tak našrot, že nevím, jestli si vůbec pamatuje, co udělal.“

Vtom nás přerušily vzrušené výkřiky turistů na horní palubě. Všichni se tlačili k plošině na přídi.

„A je to tady,“ zamumlal Lance, narovnal se a zazubil se na mě.

„Plave nám sem dýško, Mrně. Čas vrátit se do práce.“

Někdy mohli klidně obeplout celou zátoku, říkala Yoshi, a delfíni se vůbec neukázali – a plná loď nespokojených pozorovatelů znamenala plnou loď náhradních plaveb zdarma a vracení poloviny jízdného, což obé zaručovalo, že šéf bude zuřit.

Turisté na přídi se tiskli k sobě, kamery vrčely a snažily se zachytit lesklá šedá těla, která se proháněla v příbojových vlnách pod námi. Koukla jsem do vody, kdo se nám to přišel ukázat. Yoshi měla v podpalubí vylepené fotky ploutví všech delfínů v okolí. Dala jim i jména: Cikcak, otrhánek, Pišta… ostatní posádky se jí nejdřív posmívaly, ale teď už dokázali všichni jednotlivé ploutve poznat – to už je tenhle týden podruhé, co se ukázal Kudla, říkali si teď mezi sebou. Znala jsem všechna jména nazpaměť.

„To vypadá jako Polda a Paraplíčko,“ poznamenala Yoshi a naklonila se přes zábradlí.

„Není tamhleto Paraplíččino mládě?“

Delfíni kroužili kolem lodi jako neslyšné šedé oblouky, jako by snad právě oni byli zvědaví turisté. Pokaždé když se jeden z nich vynořil na hladinu, rozlehlo se vzduchem cvakání závěrek. Co si asi o nás myslí, když na ně tak zíráme? Dřív jsem si představovala, jak se potom sejdou někde za útesem a smějou se nám delfíní řečí ten v té modré čepici, tamta s těmi legračními brýlemi.

Z reproduktorů se ozval Lanceův hlas: „Dámy a pánové, nepřebíhejte prosím všichni k jedné straně, abyste delfíny zahlédli. Budeme loď pomaličku otáčet, aby se mohl podívat každý. Když se všichni nahrnete na jednu stranu, je možné, že se převrátíme. Delfíni nemají převržené lodi rádi.“

Zvedla jsem oči k nebi a všimla si dvou albatrosů. Zarazili se uprostřed letu, složili křídla a střemhlav se vrhli dolů. Skoro to ani nežbluňklo, když prořízli vodní hladinu. Jeden z nich hned zase vzlétl a krouživě pátral po nějaké neviditelné kořisti. Pak se k němu přidal i druhý, oba se vznesli vysoko nad malou zátoku a pak zmizeli. Dívala jsem se za nimi. Moby 1 se mezitím pomaličku posunula a já se naklonila přes bok lodi a zapřela si nohy o spodní příčel zábradlí, abych si viděla na nové tenisky. Yoshi mi slíbila, že až bude teplejší počasí, nechá mě sedět na bariérové síti, abych si mohla na delfíny sáhnout, možná s nimi i plavat, ale jen když máma dovolí. A všichni jsme věděli, jak to je.

Loď se dala nečekaně do pohybu a já zavrávorala. Vteřinku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že naskočily motory. Polekaně jsem se chytla zábradlí. V Silver Bay jsem vyrostla a dobře jsem věděla, jak je potřeba se u delfínů chovat. Když chcete, aby si začali hrát, musíte vypnout motory. Když plavou dál, plujte souběžně s nimi, nechte se vést. Delfíni umí moc dobře dát najevo, co chtějí: když se jim líbíte, připlují blíž nebo se drží ve stejné vzdálenosti. Když o vás nestojí, plavou pryč. Yoshi se zamračila, loď sebou trhla a my se chytily záchranných lan. Yoshi se tvářila stejně zmateně jako já.

Náhlým zrychlením vystřelila loď kupředu a turisté nad námi s jekem padli na sedátka. Letěli jsme jako šipky.

Lance něco říkal do vysílačky. Vyšplhaly jsme za ním na můstek a zjistily, že Sladká Suzanne uhání kousek za námi, tančí po vlnách a její kapitán zjevně nedbá na stále větší počet zoufalců nakloněných přes zábradlí.

„Lanci! Co to děláš?!“ chytila se Yoshi zábradlí.

„Tak se tam uvidíme, kámo… Dámy a pánové –“ Lance udělal obličej a zmáčkl knoflík palubního rozhlasu. Potřebuju, abys překládala, pronesl k Yoshi neslyšně. „Dneska dopoledne pro vás máme něco speciálního. Měli jste možnost užít si kouzelný pohled na naše delfíny, ale když to vydržíte, rádi bychom vám ukázali něco opravdu jedinečného. Máme zprávu, že se objevily první velryby v téhle sezóně, trochu dál na moři. Jsou to keporkaci, ti tudy každý rok proplouvají, když migrují z Antarktidy na sever. Ujišťuju vás, že to bude nezapomenutelný zážitek. Teď si prosím sedněte a pevně se držte. Může to s námi lehce házet, protože z jihu jdou trochu větší vlny, ale chci, abychom to stihli a viděli je. Kdo chce zůstat na přídi, měl by si radši půjčit pláštěnku. Vzadu jich máme dost.“

Otočil kormidlem a kývl na Yoshi, která se chopila mikrofonu. Zopakovala jeho slova japonsky a pak pro jistotu ještě korejsky. Později se mi svěřila, že je klidně možné, že prostě jen odříkala, co bylo včera k obědu: po Lanceově oznámení se nedokázala soustředit na nic jiného. V mysli jí znělo jen jediné slovo, stejně jako mně: velryby!

„Jak daleko?“ Yoshi ztuhla a pohledem propátrávala třpytivou vodní hladinu. Předchozí uvolněná atmosféra se úplně vytratila. Sevřel se mi žaludek.

„Tak čtyři pět mil? Nevím přesně. Proletěl tam turistický vrtulník, prý se jim zdálo, že zahlídli dvě, pár mil od Torn Pointu. Je na ně ještě dost brzo, ale…“

„Vloni to bylo čtrnáctého června. To není zas o tolik dřív,“ namítla Yoshi. „Krucinál! Koukni na Grega! Lidi mu vypadnou z lodi, jestli bude pokračovat tímhle tempem. Nemá dost velkou loď, aby dokázala polykat takovéhle vlny.“

„Nechce, abychom se tam dostali dřív než on.“ Lance zavrtěl hlavou a mrkl na rychloměr. „Plnou parou vpřed! Letos se tam Moby Jedna musí dostat jako první. Aspoň jednou jedinkrát!“

Někteří členové posádky vzali tuhle práci, aby si odkroutili povinnou praxi na lodi a mohli nastoupit na větší plavidla a lepší místa. Někteří, jako Yoshi, sem přijeli v rámci studia, a pak se prostě nějak zapomněli vrátit domů. Ale ať už tu byli z jakéhokoli důvodu, už dávno jsem pochopila, že spatřit první velrybu v období migrace je něco magického. Jako by nešlo uvěřit, že se zase vrátí, dokud je neuvidíte na vlastní oči.

Nebylo dvakrát důležité, kdo uvidí velrybu jako první – jakmile se rozneslo, že velryby táhnou, všech pět lodí, které vyplouvaly od Velrybího mola, okamžitě přešlo z delfínů na velryby. Ale pro posádky to znamenalo hodně. A jako z každé velké vášně z toho všichni bláznili. Páni, jak ti bláznili.

„Koukni se na toho idiota! Teď najednou dokáže udržet kurz rovně,“ vyštěkl Lance. Greg plul nalevo od nás, ale vypadalo to, že nás dotahuje.

„Nemůže snést pomyšlení, že bychom se tam dostali před ním.“ Yoshi popadla pláštěnku a hodila mi ji. „Tumáš! Kdybychom šli ven. Bude tu pořádně mokro.“

„No tohle snad do prdele není pravda!“ Lance spatřil na obzoru další loď. Zjevně zapomněl, že tam jsem, když takhle nadával. „To je Mitchell! Vsadím se, že celý den proseděl u vysílačky, a teď si to sem jen tak přištráduje, nejspíš s plnou lodí turistů. Já toho chlapa jednou oddělám!“

Na Mitchella Draye všichni v jednom kuse nadávali. Nikdy se neobtěžoval hledat delfíny jako ostatní – vždycky čekal, až ve vysílačce zaslechne zprávu o pozorování velryb, a pak se vydal tam, kam všichni ostatní.

„Vážně uvidím velrybu?“ vydechla jsem. Vlny pod námi hlučně pleskaly o trup lodi, až jsem se musela chytit stěny. otevřeným okýnkem se dovnitř nesly vzrušené výkřiky turistů a smích těch, které postříkaly divoké vlny.

„Když budeme mít štěstí.“ Yoshi upírala oči k obzoru. opravdová velryba! Velrybu jsem viděla jenom jednou, s tetou

Kathleen. obyčejně jsem tak daleko na moře nesměla.

„Tamhle… tamhle! Ale ne, to je jenom vodní tříšť.“ Yoshi popadla dalekohled. „Nemůžeš změnit kurz? Takhle to moc oslňuje.“

„Nemůžu, jestli chceš, abych se tam dostal první.“ Lance stočil loď doprava, aby trochu změnil úhel, pod nímž sluneční paprsky dopadaly na vodu.

„Měli bychom zavolat na pevninu. Zjistit, kde přesně je z toho vrtulníku viděli.“

„To nemá smysl,“ odmítl Lance. „Teď už můžou být dvě míle odtamtud. A Mitchell bude poslouchat. Nehodlám už tomu zmetkovi dávat žádné další informace. Krade nám turisty celé léto.“

„Tak se prostě dívej, jestli nezahlídneš gejzír.“

„Jo. A třeba ještě vlaječku s nápisem ‚velryba‘, ne?“

„Jenom se snažím pomoct, Lanci.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog Kathleen

1 Hannah