Knihovníčka z Auschwitzu

Antonio Iturbe

Ukážka z elektronickej knihy

Antonio Iturbe

Knihovníčka z Auschwitzu

Vydala Grada Slovakia, s.r.o., pod značkou Cosmopolis

Moskovská 29, 811 08 Bratislava 1

www.grada.sk

Tel.: +421 2 556 451 89

ako svoju 50. publikáciu

Originál La bibliotecaria de Auschwitz, vydaný vydavateľstvom Editorial Planeta, S. A. v roku 2012 a 2019, preložil do slovenčiny Michal Zidor.

Jazyková redakcia Anetta Letková

Ilustrácie na obálke Kateřina Brabcová

Grafická úprava a sadzba Zuzana Ondrovičová

Grafická úprava obálky Zuzana Ondrovičová

Zodpovedná redaktorka Alexandra Janogová

Vydanie 1., 2020

Počet strán 400

Tlač CPI Moravia Books s. r. o.

Originally published in the Spanish language by Editorial Planeta, S. A. under the title

La bibliotecaria de Auschwitz.

Copyright © Antonio G. Iturbe, 2012, 2019

Copyright © Editorial Planeta, S. A., 2012

Cover Ilustration © Kateřina Brabcová

Slovak edition © Grada Slovakia, s.r.o., 2020

Translation © Michal Zidor, 2020

Upozornenie pre čitateľov a používateľov tejto knihy

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto tlačenej či elektronickej knihy nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej či inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa. Neoprávnené použitie tejto knihy bude trestne stíhané.

ISBN 978-80-8090-112-7 (ePub)

ISBN 978-80-8090-111-0 (pdf)

ISBN 978-80-8090-110-3 (print)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Podľa skutočného príbehu Dity Krausovej,

väzenkyne z Auschwitzu

Drahí čitatelia,

chcem vám porozprávať, ako vznikla kniha, ktorú držíte v rukách. Pred niekoľkými rokmi španielsky spisovateľ Antonio Iturbe hľadal niekoho, kto by mu vedel povedať viac o knihách v detských oddeleniach koncentračného tábora Auschwitz–Birkenau.

Získal moju internetovú adresu a začali sme si vymieňať e-maily. On mi posielal hlavne krátke úctivé otázky, ja som odpovedala dlhými podrobnými opismi. Potom sme sa stretli v Prahe a ja som mu dva dni ukazovala, kde som vyrastala, v ktorom pieskovisku som sa hrala, kde som chodila do školy a v ktorom dome sme žili s rodičmi pred tým, ako sme ho navždy opustili, keď nás nacisti poslali do geta v Terezíne. Nasledujúci deň sme sa dokonca vybrali do samotného Terezína. Keď sme sa nakoniec lúčili, Toni povedal: „Každý vie o najväčšej knižnici na svete. Ja však napíšem knihu o najmenšej knižnici na svete a jej knihovníčke.“

Tú knihu práve držíte v rukách. Samozrejme, napísal ju po španielsky a toto je preklad. Použil veľkú časť toho, čo som mu porozprávala, okrem toho však usilovne zozbieral informácie aj z iných zdrojov. No napriek historickej správnosti tohto príbehu to nie je dokument. Ide skôr o rozprávanie zrodené z mojich vlastných skúseností a bohatej predstavivosti autora.

Ďakujem, že ho čítate a šírite ďalej do sveta!

Vaša Dita Krausová

Počas svojej existencie bol blok 31 vo vyhladzovacom tábore Auschwitz domovom piatich stovák detí a niekoľkých väzňov, ktorých nazývali „poradcovia“. Je ťažko uveriteľné, že napriek prísnemu dozoru sa v tomto bloku nachádzala tajná detská knižnica. Bola maličká, obsahovala len osem kníh vrátane Stručných dejín sveta H. G. Wellsa, ruskej gramatiky a ďalšej knihy o analytickej geometrii… Vždy večer sa knihy spolu s ďalšími pokladmi, napríklad liekmi a jedlom, zverili jednému z najstarších dievčat, ktoré malo za úlohu ukryť ich každý deň na inom mieste.

ALBERTO MANGUEL, Knižnica v noci (The Library at Night)

Literatúra má rovnaký efekt ako zápalka zapálená na poli uprostred noci. Jej plamienok osvetľuje maličký priestor, umožňuje nám však vidieť, koľko temnoty ho obklopuje.

JAVIER MARÍAS, citujúci Williama Faulknera

1.

Auschwitz–Birkenau január 1944

Nacistickí dôstojníci sú odetí v čiernom. Hľadia na smrť s ľahostajnosťou hrobára. V Auschwitzi má ľudský život takú nízku hodnotu, že sa už nikto nestrieľa; guľka má väčšiu dôležitosť ako ľudská bytosť. V tomto koncentračnom tábore sú sprchy, kde sa používa plyn Cyklon. Je finančne efektívny, pretože jediná nádrž zabije stovky ľudí. Zo smrti sa stal priemysel, ktorý je výnosný iba vtedy, keď sa robí vo veľkom.

Dozorcovia nevedia, že v rodinnom tábore v Auschwitzi, na tmavom blate, do ktorého všetko zapadá, Alfred Hirsch založil školu. Nemajú o tom poňatia a nesmú sa o tom dozvedieť. Niektorí väzni si mysleli, že to nie je možné. Vraveli, že Hirsch je šialený alebo možno naivný: ako môžete učiť deti v tomto brutálnom vyhladzovacom tábore, kde je všetko zakázané? Hirsch sa však pri tých slovách len usmial. Vždy sa tajomne usmieval, akoby vedel dačo, čo nikto iný. Nezáleží na tom, koľko škôl nacisti zatvoria, vravel im. Škola vzniká vždy, keď sa niekto zastaví, povie deťom príbeh a ony ho počúvajú.

V továrni na smrť menom Auschwitz–Birkenau, kde pece pália mŕtvoly deň a noc, je blok 31 atypický, skutočná anomália. Je triumfom Fredyho Hirscha. Predtým býval učiteľom telesnej výchovy, teraz je však sám atlétom: preteká sa s najväčším parným valcom ľudskej histórie. Podarilo sa mu presvedčiť nemeckých veliteľov tábora, že keď sa budú deti hrať v jednej z chatrčí, ich rodičia sa budú môcť naplno venovať práci v tábore BIIb, nazývanom „rodinný tábor“. Veliteľstvo tábora súhlasilo, no iba pod podmienkou, že chatrč bude slúžiť výhradne na hry a podobné aktivity: škola bola zakázaná. A tak vznikol blok 31.

V tejto drevenej chatrči predstavujú jednotlivé triedy iba lavice natlačené k sebe do skupín. Steny tú nie sú, tabule sú neviditeľné. Učitelia kreslia rovnoramenné trojuholníky, písmená abecedy, dokonca aj toky európskych riek iba rukami do vzduchu. Nachádza sa tu asi dvadsať skupiniek detí, pričom každá má vlastného učiteľa. Sú tak blízko pri sebe, že učitelia šepkajú, aby sa príbeh o desiatich egyptských pohromách neplietol s učením o rytmických zákonoch.

* * *

Dvere baraku sa rozrazia a Jakoubek, ktorý má práve hliadku, uháňa do miestnosti Blockältestera Hirscha, vedúceho bloku 31. Jeho dreváky zanechávajú na podlahe fŕkance vlhkého táborového blata a bublina ticha a pokoja v bloku 31 razom praskne. Dita Adlerová hľadí z rohu ako hypnotizovaná na maličké zablatené škvrny a Jakoubek zakričí: „Šesť! Šesť! Šesť!“

Tento kód značí, že do bloku 31 dorazia o chvíľku dozorcovia SS.

Hirsch vystrčí hlavu z dverí. Svojim asistentom či učiteľom, ktorých zraky sa naňho upierajú, nepotrebuje povedať ani slovo. Takmer neznateľne prikývne. Jeho pohľad je rozkazom.

Vyučovanie sa ihneď preruší a nahradia ho hlúpe nemecké pesničky a hry, pri ktorých sa háda, aký predmet vidí jedno z detí, aby sa zdalo, že je všetko v poriadku. Za normálnych okolností dvaja hliadkujúci vojaci len na chvíľku vojdú do baraku, rutinne preletia pohľadom po deťoch, občas zatlieskajú do rytmu pesničky alebo postrapatia vlasy niektorému z detí a potom pokračujú v pochôdzke. Jakoubek však tentoraz k zvyčajnému poplachu ešte dodá: „Inšpekcia! Inšpekcia!“

Inšpekcie sú niečo celkom iné. Všetci sa musia postaviť do radu a dozorcovia prehľadávajú budovu. Občas vypočúvajú najmladšie deti; dozorcovia dúfajú, že využijú ich nevinnosť a vypáčia z nich informácie. Nikdy nemajú úspech. Dokonca aj najmladšie deti chápu viac, než by sa dalo vyčítať z ich usoplených tváričiek.

Niekto zašepká: „Kňaz!“ a v budove sa rozoznie vydesené mrmlanie. Takto volajú jedného z poddôstojníkov SS, seržanta, ktorý vždy kráča s dlaňami schovanými v rukávoch svojho vojenského zimníka ako kňaz, hoci jediné náboženstvo, ktoré vyznáva, je krutosť.

„No tak, poďme! Židovka! Áno, ty! Povedz ‚Vidím…‘“

„A čo vidím, pán Stein?“

„Čokoľvek! Preboha živého, dieťa, čokoľvek!“

Dvom učiteľom sa v očiach zračí hrôza. Držia niečo, čo je v Auschwitzi absolútne zakázané. Tieto predmety, z ktorých sa nedá strieľať, nemajú ostrie, čepeľ a nedajú sa použiť ako tupá zbraň, sú také nebezpečné, že ich prechovávanie automaticky značí rozsudok smrti. Predmety, ktorých sa neúnavní strážcovia Ríše tak veľmi boja, nie sú nič iné než knihy: staré, nezviazané, otrhané a s chýbajúcimi stranami. Nacisti ich zakazujú, vytrvalo po nich pátrajú. Keď sa pozrieme na celú históriu, všetci diktátori, tyrani a utláčatelia, nech zastávali akúkoľvek ideológiu – či už šlo o Árijcov, Afričanov, Aziatov, Arabov, Slovanov, alebo akúkoľvek inú národnosť, či už bránili populárne revolúcie, alebo privilégiá vyšších tried, zastávali Božie príkazy alebo stanné právo –, mali jednu spoločnú vec: nemilosrdné perzekvovanie písaného slova. Knihy sú extrémne nebezpečné, lebo nútia ľudí rozmýšľať.

Skupinky sú na miestach, čakajúc na dozorcov potichu spievajú, lenže jedna dievčina túto zdanlivú harmóniu naruší. Hlučne sa rozbehne a kľučkuje pomedzi zhluky lavíc.

„Pozor!“

„Čo to robíš? Zbláznila si sa?“ kričia na ňu učitelia.

Jeden sa ju pokúsi zastaviť a schmatnúť ju za ruku, ona sa mu však ladne vyšmykne a trieli ďalej. Vylezie na asi meter vysokú piecku s komínom, rozdeľujúcu chatrč na dve časti, a hlučne zoskočí na druhej strane. Prevráti pritom stoličku, ktorá sa kotúľa po zemi s takým hromovým rachotom, že sa na chvíľu zastaví všetka aktivita v miestnosti.

„Nešťastné dievča! Všetkých nás prezradíš!“ huláka pani Křižková, ktorej od zlosti celkom sfialovela tvár. Za chrbtom ju deti volajú pani Protivná. Nevie, že tú prezývku vymyslelo práve toto dievča. „Sadni si dozadu k asistentom, hlupaňa!“

Dita sa však nezastaví. Pokračuje v divokom behu, nevnímajúc nahnevané pohľady. Deti fascinovane hľadia, ako sa im pred očami mihajú jej útle nôžky vo vlnených ponožkách. Je veľmi chudá, ale nie vyziabnutá, a keď nezastaviteľne kľučkuje pomedzi skupinky, hnedé vlasy po plecia jej poskakujú zboka nabok. Dita Adlerová sa pohybuje medzi stovkami ľudí, beží však sama. Vždy utekáme sami.

Dostane sa doprostred miestnosti a preletí cez skupinku detí. Odstrčí nabok zopár stoličiek a jedno malé dievčatko sa pritom zakolíše a spadne.

„Hej, kto si myslíš, že si?!“ kričí na Ditu zo zeme.

Učiteľku z Brna ohromí, keď zbadá, ako pred ňou to dievča zastane, lapajúc po dychu. Okrem dychu Dite dochádza aj čas, preto jej uchmatne knihu z rúk a učiteľka si zrazu vydýchne. Kým stihne poďakovať, Dita je už niekoľko metrov ďaleko. Od príchodu nacistov ich delia len sekundy.

Inžinier Maródi, ktorý jej manévre sleduje, čaká už na ňu na okraji svojej skupinky. Keď okolo neho preletí, podá jej svoju knihu, akoby to bol kolík na štafete. Dita zúfalo trieli do zadnej časti chatrče, kde asistenti okato zametajú dlážku.

Je len na polceste k nim, keď si všimne, že hlasy všetkých okolo na chvíľku zakolísali, zatrepotali sa ako plameň sviečky, keď niekto otvorí okno. Dita sa nepotrebuje obrátiť, aby vedela, že dvere baraku sa otvorili a dovnútra vchádzajú dozorcovia SS. Okamžite sa vrhne na zem, čím vydesí skupinku jedenásťročných dievčat. Vloží si knihy za blúzku a prekríži ruky na hrudi, aby jej nevypadli. Dievčatá na ňu kútikom oka vrhajú pobavené pohľady, zatiaľ čo veľmi nervózna učiteľka zdvihne bradu a naznačí im, aby spievali ďalej.

Dozorcovia niekoľko sekúnd behajú pohľadmi po vnútrajšku chatrče a potom zrevú jedno zo svojich obľúbených slov: „Achtung!“

V baraku sa rozhostí ticho. Pesničky zmĺknu, hry sa zastavia. Všetci stoja na mieste ako prikovaní. A uprostred ticha je počuť, ako niekto zreteľne zapíska úvodné tóny Beethovenovej Piatej symfónie. Kňaz je všeobecne obávaný seržant, no aj on pôsobí akosi nervózne, pretože ho sprevádza dakto ešte obávanejší.

„Boh nám pomáhaj!“ začuje Dita niečí šepot.

Ditina matka pred vojnou hrávala na klavíri, preto Dita s určitosťou vie, že ten piskot je Piata symfónia. Uvedomí si, že to nie je prvýkrát, čo počuje rovnaký zvuk. Stalo sa to po tom, čo cestovali tri dni z terezínskeho geta natlačení do vagóna pre dobytok bez jedla a vody. Keď dorazili do tábora Auschwitz–Birkenau, bola už noc. Nemohla zabudnúť na škrípanie otvárajúcich sa kovových dverí, ani na prvý závan ľadového vzduchu, ktorý páchol po spálenom mäse. Nedala sa dostať z hlavy ostrá žiara svetiel v noci: nástupisko bolo osvetlené ako operačná miestnosť. Vtedy sa ozvali rozkazy, buchot pažieb pušiek o steny kovového vagóna, výstrely, piskot, krik. A uprostred toho zmätku istý kapitán, na ktorého aj dozorcovia SS hľadeli s hrôzou v očiach, bezchybne pískal Beethovenovu symfóniu.

Vtedy na stanici ten kapitán prešiel tesne okolo Dity. Uvidela jeho vyblýskanú uniformu, dokonale čisté biele rukavice a Železný kríž na prednej strane jeho vojenského kabáta – medailu, ktorá sa dá získať iba na vojnovom poli. Zastal pred skupinkou matiek s deťmi a priateľským gestom potľapkal rukou v rukavici jedno z detí po chrbte. Dokonca sa aj usmial. Ukázal na štrnásťročné dvojčatá – volali sa Zdeněk a Jirka – a jeden z desiatnikov ich rýchlo odviedol z radu. Ich matka chytila dozorcu za lem kabáta, padla na kolená a prosila ho, aby ich nebral preč. Vložil sa do toho kapitán a pokojným hlasom povedal: „Nikto sa o nich nepostará tak ako strýko Jozef.“

A z istého hľadiska to bola pravda. Nikto v Auschwitzi neskrivil ani vlások na hlave žiadnemu z dvojčiat, ktoré doktor Jozef Mengele zbieral na svoje experimenty. Nikto sa k nim nesprával tak ako strýko Jozef vo svojich príšerných genetických experimentoch, ktorými chcel zistiť, ako by Nemky mohli rodiť dvojčatá, a teda zdvojnásobiť počet pôrodov árijských detí. Dita si spomína, ako Mengele odvádzal deti držiac ich za ruky a stále si pokojne popiskoval.

Rovnaká symfónia sa teraz ozýva v bloku 31.

Mengele…

* * *

Blockältester Hirsch sa vynorí z maličkej kancelárie, predstierajúc, že ho návšteva príslušníkov SS príjemne prekvapila. Na privítanie dôstojníkov hlasno spojí päty: je to zdvorilý pozdrav vyššieho dôstojníka, zároveň sa ním však demonštruje aj vojenský postoj – ani podriadený, ani vystrašený. Mengele mu venuje jediný krátky pohľad. Stále si píska a ruky má za chrbtom, akoby sa ho nič z tohto netýkalo. Seržant, ktorého všetci volajú Kňaz, prebieha takmer priehľadnými očami po chatrči. Ruky má zastrčené v rukávoch vojenského zimníka v úrovni pása – nikdy nie sú ďaleko od puzdra pištole.

Jakoubek sa nemýlil. „Inšpekcia,“ zašepká Kňaz.

Dozorcovia SS zopakujú jeho rozkaz tak nahlas, až rezonuje v ušiach väzňov. Dita sedí uprostred kruhu dievčat, celá sa trasie a stíska si rukami trup. Počuje šuchot knižných stránok o svoje rebrá. Ak u nej knihy nájdu, je koniec.

„Nebolo by to fér,“ zahundre.

Má štrnásť rokov. Jej život sa ešte len začína, všetko leží pred ňou. Spomenie si na slová, ktoré jej matka stále a naliehavo opakuje vždy, keď sa Dita sťažuje na svoj osud: „Je vojna, Edita, je vojna.“

Je taká mladá, že si takmer ani nepamätá, ako vyzeral svet pred vojnou. Spomienky si uchováva tajne asi tak, ako teraz skrýva knihy pred nacistami. Zavrie oči a pokúša sa rozpamätať, aký bol život, keď necítila strach.

* * *

Predstaví si seba začiatkom roku 1939. Má deväť rokov, stojí pred orlojom na Staromestskom námestí v centre Prahy a úzkostlivo vrhá kradmé pohľady na starého kostlivca, ktorý sa rozhliada po strechách mesta obrovskými prázdnymi očnými jamkami.

V škole im vraveli, že hodiny sú mechanickým zázrakom, ktorý vymyslel majster Hanuš pred viac než päťsto rokmi. Ditina stará mama jej však rozprávala hrozivejší príbeh. Kráľ prikázal Hanušovi, aby skonštruoval hodiny s postavami, automatmi, ktoré sa budú každú hodinu premávať po veži. Keď orloj dokončil, kráľ dal svojim úradníkom rozkaz: mali hodinára oslepiť, aby už nikdy nezostrojil podobný zázrak. Hodinár sa však pomstil – vložil do mechanizmu ruku, čím ho zastavil. Ozubené kolieska mu rozdrvili ruku, mechanizmus sa zasekol, hodiny sa zastavili a dlhé roky ich nikto nevedel opraviť. Dita mala niekedy nočné mory o tej amputovanej ruke, ako stále cupotá po ozubených kolieskach mechanizmu.

Kým zvierala knihy, ktoré ju mohli priviesť do plynovej komory, s nostalgiou myslela na šťastné dieťa, ktorým kedysi bola. Vždy, keď sa s matkou vydávala do mesta na nákupy, ju najviac tešilo, keď sa mohla postaviť pred orloj. Nie preto, aby pozorovala mechanickú šou (kostlivec ju desil viac, než by si bola ochotná priznať), ale preto, aby sledovala okoloidúcich, z ktorých mnohí boli cudzinci na návšteve hlavného mesta Čiech. Pri pohľade na ohromené tváre a pri začutí bláznivého chichotania sa turistov len s ťažkosťami potláčala smiech. Vymýšľala im mená. Jednou z jej obľúbených kratochvíľ bolo vymýšľanie mien predovšetkým susedom a priateľom rodičov. Snobskú pani Gottliebovú volala „pani Žirafa“, lebo stále naťahovala krk, aby tak prejavila nadradenosť. A čalúnnika Kristiána v obchode na prízemí domu prezývala „pán Bowlingový Kolok“, pretože bol kosť a koža a celkom holohlavý. Spomínala si, ako bežala za električkou, ktorej maličké zvonce zvonili vo chvíli, keď na Staromestskom námestí zatáčala za roh a mierila do diaľky cez štvrť Josefov. Potom utekala k obchodu, kde vedela, že nájde matku, pretože tu kupovala látky na Ditine zimné kabáty a sukne. Nezabudla, ako veľmi mala ten obchod rada: nad dverami svietil neónový nápis, ktorého farebné cievky sa rozsvecovali odspodu nahor a potom opäť postupne nadol.

Keby nebola jedným z detí obrnených typicky detským šťastím, možno by si všimla, že pred novinovým stánkom stojí dlhý rad mešťanov čakajúcich na to, aby si kúpili výtlačok. V ten deň bol nápis na prednej strane Lidových novin väčší a výraznejší než obyčajne. Skôr kričal, než oznamoval: VLÁDA SCHVÁLILA VSTUP NEMECKÝCH VOJSK DO PRAHY.

* * *

Dita na chvíľku otvorí oči a všimne si, že dozorcovia snoria v zadnej časti chatrče. Kontrolujú úplne všetko, dokonca nazerajú aj za kresby visiace na stenách z podomácky vyrobených klincov z ostnatého drôtu. Nikto neprehovorí ani slovo; ozývajú sa len zvuky dozorcov sliediacich po baraku. Vo vzduchu je cítiť vlhkosť a pleseň. Okrem toho však aj strach. Je to pach vojny.

Z toho mála, čo si Dita pamätá z detstva, vie, že mier vonia po kuracej polievke variacej sa každý piatok celú noc na sporáku. Chutí po dobre prepečenej jahňacine a pečive s orieškami a vajíčkami. V škole trávila dlhé hodiny, popoludnia skákala panáka alebo sa hrala na skrývačku s Margit a ostatnými spolužiakmi, ktorí v jej pamäti už blednú…

Zmena nastávala postupne, Dita si však spomína na deň, keď sa jej detstvo skončilo navždy. Nepamätá si presný dátum, ale bolo to pätnásteho marca 1939. Obyvatelia Prahy sa prebudili do roztraseného mesta.

Krištáľový luster v obývačke vibroval, Dita však vedela, že nejde o zemetrasenie, pretože nikto zmätene nepobiehal a netváril sa rozrušene. Jej otec popíjal rannú kávu a čítal noviny, akoby sa nič nedialo.

Dita s matkou vyšli na ulicu, ktorá sa takisto chvela. Zamierili na Václavské námestie, odkiaľ počula hluk. Zem sa triasla tak intenzívne, až jej šteklila chodidlá. Tlmené zvuky silneli, čím viac sa blížili k námestiu, a Dita nevedela, čo sa deje. Keď prišli na námestie, nemohli prejsť na druhú stranu ulice, pretože ju blokoval dav ľudí, a videli len stenu pliec, kabátov, krkov a klobúkov.

Matka zastala na mieste. Tvár mala napätú, akoby náhle zostarla. Chytila dcéru za ruku a chcela sa obrátiť, Ditu však premohla zvedavosť. Vytrhla sa z matkinho zovretia. Keďže bola drobná a chudá, ľahko sa predrala davom ľudí na chodníku až dopredu, kde stáli mestskí policajti jeden vedľa druhého.

Ohlušovalo ju hučanie motorov: sivé motocykle s prívesnými vozíkmi prúdili jeden za druhým. Každý viezol vojakov v lesknúcich sa kabátoch a žiarivých helmách, a z krku im viseli okuliare. Nasledovali ich vojenské dodávky, z ktorých trčali obrovské guľomety. Za nimi pomaly burácali po námestí tanky ako stádo hrozivých slonov.

Vtedy si vravela, že ľudia prúdiaci okolo nej vyzerali ako mechanické postavy z orloja, že o niekoľko sekúnd sa zavrú za nimi dvierka, zmiznú a zem sa prestane chvieť. Neboli to však panáci bez duše, ale živí ľudia. Čoskoro mala zistiť, že rozdiel medzi nimi nie je vždy veľmi veľký.

Mala iba deväť rokov, ale bála sa. Nehrala žiadna kapela, neozýval sa žiaden smiech alebo veselie. Dav pozoroval sprievod v absolútnom tichu. Prečo tu boli tí uniformovaní muži? Prečo sa nikto nesmial? Zrazu jej ten výjav pripomínal pohreb.

Matka ju našla, tentoraz ju chytila oceľovým stiskom a ťahala preč z davu. Zamierili opačným smerom, kde bola Praha opäť sama sebou. Bolo to ako prebudiť sa zo zlého sna a zistiť, že všetko je zasa v poriadku.

Zem sa im však stále triasla pod nohami. Celé mesto sa chvelo. Jej mama takisto. Zúfalo ťahala Ditu za sebou, snažila sa dostať čo najďalej od sprievodu. Jej nohy v pekných lakovkách robili malé, no rýchle kroky.

* * *

Dita si s povzdychom pritlačí knihy bližšie k telu. Smutne si uvedomí, že to bolo v ten deň, nie v deň jej prvej menštruácie, keď zanechala za sebou detstvo. V tej chvíli sa prestala báť kostlivcov a starých príbehov o fantómových rukách a začala mať strach z ľudí.

2.

Príslušníci SS kontrolujú ošarpaný barak takmer bez jediného pohľadu na väzňov. Sústredia sa výhradne na steny, podlahu a celý priestor. Nemci sú systematickí: najprv nádoba, potom jej obsah. Doktor Mengele sa obráti a rozpráva sa s Fredym Hirschom, ktorý po celý čas stojí v pozore. Dita rozmýšľa, o čom sa asi zhovárajú. Nie je veľa židov, ktorí sa vedia rozprávať s Mengelem – alebo anjelom smrti, ako ho nazývali – s takou sebaistotou. Vraví sa, že Hirsch nepozná strach. Iní si myslia, že Nemci sú k nemu zhovievaví, pretože je tiež Nemec. Ďalší dokonca tvrdia, že za jeho úhľadným zovňajškom sa skrýva niečo nechutné.

Kňaz, ktorý vedie inšpekciu, urobí nejaké gesto, ktoré si Dita nevie interpretovať. Keby im dozorcovia prikázali postaviť sa do pozoru, ako bude držať knihy bez toho, aby jej vypadli?

Prvá vec, ktorú učí každý veterán koncentračného tábora nového väzňa, je, že človek si musí vždy jasne uvedomovať svoj cieľ: prežitie. Prežiť niekoľko hodín, získať takto ďalší deň, ktorý spolu s ďalšími dňami môže utvoriť týždeň. Musíte žiť takto, nikdy si nerobiť veľké plány, nemať veľké ciele, iba prežiť každý moment. Žiť je slovo, ktoré dáva zmysel iba v prítomnom čase.

Je to jej posledná šanca zbaviť sa kníh – len meter od nej stojí prázdna stolička. Keď sa postavia do radu a dozorcovia tam nájdu knihy, nebudú môcť zistiť, že to bola ona: vinní budú všetci ...

Koniec ukážky

a zároveň nikto. A všetkých nebudú môcť odvliecť do plynovej komory, hoci by určite zavreli blok 31. Dita rozmýšľa, či by na tom vôbec záležalo. Počula, ako spočiatku niektorí učitelia spochybňovali predstavu školy: načo učiť deti, keď je taká malá šanca, že sa z Auschwitzu dostanú živé? Má zmysel rozprávať im o polárnych medveďoch alebo vtĺkať im do hláv násobilku v tieni komínov chrliacich čierny dym zo spálených tiel? Hirsch ich však presvedčil. Povedal im, že blok 31 bude oázou pre deti.

Oázou či fatamorgánou? Niektorí si tú otázku kladú dodnes.

Najlogickejšie by bolo zbaviť sa kníh, bojovať za vlastný život. Dita však váha.

Seržant sa postaví do pozoru pred svojho nadriadeného. Keď od neho dostane rozkaz, zreve: „Postaviť sa! Pozor!“

Ľudia začínajú vstávať, vtedy nastane rozruch. Je to chvíľa zmätku, ktorú Dita potrebuje. Uvoľní ruku a knihy za blúzkou jej skĺznu do lona. V tej chvíli si ich však znova pritlačí na telo. S každou sekundou, ktorú ich ukrýva, je jej život vo väčšom ohrození.

Dozorcovia vyžiadajú ticho, nikto sa nemôže pohnúť z miesta. Neporiadok Nemcov dráždi. Keď prvýkrát spustili Konečné riešenie, krvavé popravy vyvolali v mnohých dôstojníkoch SS vlnu nevôle. Nevedeli sa zmieriť s neporiadkom: mŕtvoly sa miešali s tými, ktorí ešte zomierali, preto boli nútení znova zabíjať jedného po druhom tých, ktorých už zasiahli guľky. Nevedeli zniesť, že museli prekračovať padlé telá ležiace v kalužiach krvi, že im pritom ruky umierajúcich zvierali členky ako popínavé rastliny. Tento problém sa už vyriešil. V Auschwitzi nie je žiaden chaos. Vraždenie je rutina.

Ľudia pred Ditou sa postavili, preto ju dozorcovia nemôžu vidieť. Dita si siahne pod blúzku a chytí do ruky knihu geometrie. Na končekoch prstov cíti jej drsné stránky. Pohladká záhyby jej neviazaného chrbta.

A v tom momente zavrie oči a pevne zovrie knihu v ruke. Naplno si uvedomí, čo vlastne vedela už od začiatku: neopustí ich. Je knihovníčkou bloku 31. Prosila Fredyho Hirscha, aby jej veril, takmer to od neho žiadala. A on jej vyhovel. Nezradí jeho dôveru.

Nakoniec sa Dita opatrne postaví. Jednu ruku má položenú na hrudi, tlačí si knihy k trupu. Skupinka dievčat ju zacláňa, je však vysoká a jej postoj pôsobí podozrivo.

Pred inšpekciou dá seržant rozkaz dvom príslušníkom SS, ktorí sa stratia v Hirschovej kancelárii, kde sú ukryté zvyšné knihy. Skrýša je dostatočne bezpečná – knihy sú natlačené v diere pod drevenou podlahou tak šikovne, že sa prakticky nedajú objaviť –, Dita však predsa vie, že Hirschovi hrozí obrovské nebezpečenstvo. Ak ich nájdu, nezachráni ho nič.

* * *

Mengele sa prechádza po miestnosti, zatiaľ čo Hirsch naďalej stojí v pozore, kým mu Nemci prehľadávajú maličkú kanceláriu. Dvaja dozorcovia čakajú pokojne pred dverami a povýšene hľadia na väzňov. Hirsch stojí rovno ako jedľa. Čím viac sa dozorcovia uvoľňujú, tým vzpriamenejší je jeho postoj. Využíva každú, aj najmenšiu príležitosť, aby demonštroval silu židov. Sú silnejším národom, preto sa ich nacisti boja a musia ich vyhladiť. Nacisti vyhrávajú len preto, lebo židia nemajú vlastnú armádu, Hirsch je však presvedčený, že židia tú istú chybu už nikdy nezopakujú.

Dvaja dozorcovia vychádzajú z kancelárie; Kňaz drží v ruke niekoľko papierov. Zdá sa, že je to jediná podozrivá vec, ktorú objavili. Mengele im venuje letmý pohľad a potom ich s pohŕdaním podá seržantovi tak nedbalo, až takmer spadnú na zem. Sú to správy o prevádzke bloku 31, ktoré Hirsch píše pre veliteľstvo tábora.

Kňaz si opäť zastrčí ruky do ošúchaných rukávov zimníka. Tichým hlasom vydá rozkazy a dozorcovia sa ihneď dajú do pohybu. Vykročia k väzňom, pričom odkopávajú stoličky, ktoré im stoja v ceste. Medzi deťmi a novými učiteľmi sa zdvihne vlna strachu, začínajú vzlykať a zdesene stonať. Veteránov to nijako zvlášť nerozhodí. Hirsch sa ani nepohne. Mengele stojí nezaujato v rohu ako pasívny pozorovateľ.

Keď sa dozorcovia dostanú k prvým väzňom, spomalia a začnú s prehliadkou. Prezerajú si väzňov od hlavy po päty, niektorých fyzicky prehľadávajú – bohvie, čo sa pokúšajú nájsť. Väzni sa tvária, že hľadia rovno pred seba, nenápadne však vrhajú pohľady na tých vedľa seba.

Dozorcovia prikážu jednej z učiteliek, aby vystúpila z radu. Je to vysoká žena, ktorá vyučuje remeslá. V jej triede deti vyrábajú malé zázraky zo starých šnúrok, drevených triesok, zlomených lyžíc a vyhodeného oblečenia. Nerozumie, čo jej vojaci vravia. Niečo na ňu kričia a trasú ňou, až potom ju vrátia do radu. Pravdepodobne na to nemali žiaden dôvod. Krik a násilie je tiež súčasťou rutiny.

Dozorcovia pokračujú ďalej. Ditu už začína bolieť ruka, napriek tomu si však pritiahne knihy k hrudi ešte pevnejšie. Vojaci zastanú pri skupine vedľa jej vlastnej, Kňaz zdvihne bradu a prikáže jednému mužovi vystúpiť z radu.

Dita si až teraz poriadne všimne profesora Morgensterna, vľúdne pôsobiaceho muža, ktorý súdiac podľa záhybov kože pod bradou musel byť kedysi zavalitý. Má nakrátko ostrihané šedivé vlasy a vyblednutú zaplátanú bundu, ktorá mu je príliš veľká. Na krátkozrakých drobných očiach má nasadené okrúhle okuliare. Dita poriadne nerozumie, čo mu Kňaz vraví, ale vidí, ako mu profesor Morgenstern podáva okuliare. Kňaz ich chytí do rúk a prezerá si ich. Väzni nemajú dovolené ponechať si akýkoľvek osobný majetok, hoci okuliare pre krátkozrakého človeka nie sú žiadny luxus. Napriek tomu ich Kňaz poriadne skontroluje, až potom ich podá späť starcovi. Keď k nim učiteľ natiahne ruku, Kňaz ich pustí, okuliare sa rozbijú o stoličku a zletia na podlahu.

„Nešikovný idiot!“ zareve naňho seržant.

Profesor Morgenstern sa pokojne zohne a zdvihne rozbité okuliare. Kým sa stihne opäť vzpriamiť, z vrecka mu vypadnú dva pokrčené vtáky origami a on sa po ne znova zohne. Siahne po nich, vtedy mu však okuliare zasa spadnú na zem. Kňaz pozoruje jeho nešikovnosť s ledva potláčaným podráždením. Nahnevane sa obráti na päte a pokračuje v inšpekcii. Mengele všetko pozoruje od vchodových dverí; neušlo mu nič.

Dita vycíti prítomnosť príslušníkov SS, hoci sa tým smerom nepozrie. Zastanú pred jej skupinkou. Kňaz sa ocitne priamo pred Ditou, nie viac ako štyri alebo päť krokov od nej. Dita si uvedomí, že dievčatá okolo nej sú celé roztrasené. Pot na pleciach jej mrazí kožu. Nemôže urobiť nič: kvôli výške vyčnieva z davu a je jediná, kto nestojí v pozore – očividne jednou rukou niečo drží. Pohľad Kňazových očí je nemilosrdný, neodvratný. Podobne ako Hitler, aj on je jedným z nacistov, ktorí sa opájajú nenávisťou.

Hoci Dita hľadí priamo pred seba, cíti na sebe Kňazov prenikavý pohľad a v hrdle sa jej začína tvoriť guča. Potrebuje vzduch, dusí sa. Začuje mužský hlas a už sa pripravuje vystúpiť zo stredu skupinky.

Je koniec…

No ešte nie. Nie je to Kňazov hlas, znie oveľa plachšie. Je to hlas profesora Morgensterna.

„Prepáčte, seržant, pane, dáte mi povolenie vrátiť sa na svoje miesto v rade? Iba ak je to v poriadku, samozrejme. Inak zostanem stáť tu, kým mi nedáte príkaz. Posledné, čo chcem, je spôsobovať vám akékoľvek problémy.“

Kňaz vrhne nenávistný pohľad na toho bezvýznamného mužíčka, ktorý sa ho opovážil osloviť bez povolenia. Starý profesor si nasadil okuliare s popraskanými sklíčkami, stále stojí mimo radu a prihlúplo hľadí na dôstojníka SS.

Kňaz vykročí k nemu s dozorcami v závese.

Prvýkrát zdvihne hlas.

„Sprostý starý židovský imbecil! Ak nebudeš späť v rade o tri sekundy, zastrelím ťa!“

„K vašim službám, čokoľvek prikážete,“ odvetí profesor pokorne. „Prosím o odpustenie, nemal som v úmysle spôsobiť vám akékoľvek mrzutosti. Iba som sa radšej opýtal, než by som sa dopustil neposlušnosti, ktorá by sa mohla priečiť pravidlám, pretože by som sa nerád správal neprístojne a chcel by som vám slúžiť čo najlepším spôsobom…“

„Zaraď sa, idiot!“

„Áno, pane. K vašim službám. Opäť prosím o prepáčenie. Nemal som v úmysle rušiť vás, iba…“

„Zavri ústa, inak dostaneš guľku do hlavy!“ skríkne nacista bez seba od zúrivosti.

Profesor prehnane skláňa hlavu a pospiatky sa vracia do svojej skupinky. Rozzúrený Kňaz si nevšimol, že jeho strážcovia už stoja za ním, a keď sa znenazdania obráti, vrazí priamo do nich. Je to pozoruhodná scéna: nacisti sa odrážajú jeden od druhého ako biliardové gule. Zopár detí sa potichu zasmeje, učitelia ich však vystrašene štuchajú lakťami, aby boli ticho.

Seržant sa pozrie na Mengeleho, ktorý ničím nepohŕda viac než nekompetentnosťou, potom nahnevane odsotí svojich mužov nabok a pokračuje v inšpekcii. Keď prechádza okolo Ditinej skupinky, Dita zovrie knihy stŕpnutou rukou a zatne zuby. Rozrušený Kňaz zabudne, že túto skupinku ešte neskontroloval, a obráti sa k ďalšej. Nasleduje krik, strkanie sa, prehľadávanie… a vojaci sa pomaly vzďaľujú od Dity.

Knihovníčka môže opäť dýchať, hoci nebezpečenstvo nepominulo: dozorcovia sú stále v chatrči. Bolí ju ruka, pridlho ju drží v rovnakej polohe. Aby sa rozptýlila, myslí na to, ako ju osud zavial do bloku 31.

* * *

Dita s rodinou dorazili do Auschwitzu v decembri. Prvé ráno v tábore ešte pred ranným nástupom jej matka narazila na známu z Terezína, pani Turnovskú, ktorá vlastnila obchod s ovocím v Zlíne. Toto stretnutie bolo radosťou v nešťastí. Pani Turnovská povedala Ditinej mame o škole pre deti v baraku. Na tom mieste sa konal nástup každé ráno pod strechou, väzni boli chránení pred vlhkom a chladom. Nemuseli tam celý deň pracovať. Dokonca aj prídely jedla boli o čosi lepšie.

Matka jej prezradila, že Edita má štrnásť rokov – teda o rok viac než najstaršie deti prijímané do školy –, no pani Turnovská jej oznámila, že riaditeľ školy si presadil u Nemcov niekoľko pomocníkov, ktorí mu majú pomáhať udržať poriadok v chatrči, vďaka čomu mohol prijať zopár detí vo veku štrnásť až šestnásť rokov. Pani Turnovská, ktorá vyvolávala dojem, že vie všetko, poznala zo svojho baraku zástupkyňu riaditeľa Miriam Edelsteinovú.

Po chvíli zbadali Miriam, ako rýchlo kráča po Lagerstrasse, hlavnej ceste tábora tiahnucej sa od jedného konca komplexu k druhému. Miriam sa ponáhľala a mala zlú náladu. Vôbec sa nemala dobre už od čias, keď sem presťahovali jej rodinu z terezínskeho geta, kde bol jej manžel Jakub predsedom židovskej rady. Po príchode do tábora ho zaradili medzi politických väzňov do Auschwitzu I.

Pani Turnovská ospevovala Ditine prednosti, no kým skončila, Miriam Edelsteinová ju prerušila: „Pomocníkov je už dosť a mnohí ľudia pred tebou ma prosili o rovnakú láskavosť.“ Po tých slovách sa Miriam ponáhľala ďalej.

Kým však stihla zmiznúť medzi ostatnými na Lagerstrasse, zastala a vrátila sa na miesto, kde obe ženy zanechala. Tie sa za celý čas ani nepohli.

„Vravela si, že to dievča hovorí plynule po česky a nemecky a že vie veľmi dobre čítať?“

Na oslavu Chanuky väzni tábora nacvičili divadelnú hru Snehulienka a sedem trpaslíkov, lenže našepkávač, ktorý hercom pripomínal zabudnuté vety, práve v ten deň zomrel. A tak v to ráno Dita prvý raz vstúpila na pôdu bloku 31 ako našepkávačka pre Snehulienku.

Tábor BIIb tvorilo tridsaťdva chatrčí alebo barakov. V dvoch radoch po šestnástich lemovali po oboch stranách Lagerstrasse. Blok 31 bol rovnaký ako ostatné štvorcové baraky. Rozdeľovala ho na polovicu tehlová pec s komínom, ktorá stála na udupanej hlinenej zemi. Dita si však hneď uvedomila, že tento barak sa niečím podstatne odlišuje od ostatných: namiesto trojposchodových postelí pre väzňov tu boli lavice a stoličky, a namiesto zhnitého dreva pokrývali steny kresby Eskimákov, Snehulienky a jej trpaslíkov.

Kým dobrovoľníci usilovne premieňali tiesnivú chatrč na divadlo, všade vládol nadšený zmätok. Niektorí rozkladali stoličky, iní pripravovali farebné kostýmy a látkové dekorácie. Ďalšia skupina nacvičovala hru s deťmi a na konci miestnosti pomocníci ukladali na zem matrace, ktoré mali tvoriť drobné javisko. Ditu tunajší energický zhon prekvapil: napriek všetkému život tvrdohlavo pokračoval.

V prednej časti javiska pre ňu pripravili malú búdku z načierno namaľovaného kartónu. Režisér hry Rubiček povedal Dite, aby obzvlášť dávala pozor na malú Sáru, ktorá niekedy znervóznela a potom zabudla povedať text po nemecky – automaticky prešla na češtinu. Nacisti vyžadovali celú hru v nemčine.

Dita si spomínala, aká bola pred predstavením nervózna – na jej pleciach ležala veľká zodpovednosť. V hľadisku sedeli aj najvyšší velitelia tábora Auschwitz II: Kommandant Schwarzhuber a doktor Mengele. Občas vyzrela von cez dieru vo svojej kartónovej škatuli a ohromilo ju, keď videla, ako sa smejú a tlieskajú. Mohli to byť rovnakí ľudia, ktorí dennodenne posielajú nespočetné tisíce detí na smrť?

Zo všetkých predstavení odohraných v bloku 31 bola Snehulienka z decembra 1943 jedna z najpamätnejších. Hneď na začiatku predstavenia magické zrkadlo na zlú macochu vykoktalo: „S-s-si najkrajšia na svete, moja k-k-k-kráľovná.“

Diváci sa rozosmiali na plné hrdlo, lebo si mysleli, že je to žart, Dita sa však potila vo svojom kartónovom príbytku. Koktanie v scenári nebolo.

Keď Snehulienku zanechali samu v lese, chechtanie ustalo. Hralo ju mladé dievča, ktorému sa podarilo vyvolať tiesnivú atmosféru. Toto krehké stvorenie sa túlalo samotné pustatinou, stratilo sa, vystrašeným hlasom prosilo o pomoc. Dita cítila, ako jej stiahlo žalúdok. Aj ona bola stratená, obklopená vlkmi. Maličká Snehulienka sa pustila do spevu a hľadisko celkom stíchlo. Až keď ju prišiel zachrániť princ, širokoplecí Fredy Hirsch, diváci ožili a nadšene tlieskali. Na záver si hra vyslúžila ohromné ovácie. Dokonca tlieskal aj apatický doktor Mengele, hoci je samozrejmé, že si pritom nezložil svoje biele rukavice.

* * *

Je to ten istý doktor Mengele, ktorý teraz stojí pri vchode bloku 31 a pozoruje scénu pred sebou. Kňaz kráča na čele svojich strážcov do zadnej časti chatrče, odkopáva stoličky a vyťahuje väzňov z radu, hoci nenachádza žiadnu zámienku na to, aby ich odviedol preč. Tentoraz nie.

Keď nacisti skončia s inšpekciou baraku, seržant sa obráti ku kapitánovi, no zistí, že ten medzitým zmizol. Dozorcovia by mali byť spokojní: nenašli žiadne únikové tunely alebo zbrane – nič, čo by bolo proti pravidlám. Napriek tomu sú od hnevu bez seba – nemajú väzňov za čo potrestať. Kričia a vyhrážajú sa, zúrivo trasú jedným chlapcom. A potom odídu.

Sú preč, ale vrátia sa.

Keď sa za nimi zatvoria dvere, ozvú sa tiché výdychy. Fredy Hirsch si priloží k perám píšťalku, ktorú stále nosí pri sebe, a hlasno na nej zapíska. Je to signál na rozchod. Dita má takú stŕpnutú ruku, až ňou takmer nevie hýbať, a od bolesti sa jej tlačia do očí slzy. Po odchode nacistov ju zaplavila taká úľava, až sa smeje a zároveň plače.

Rozprúdia sa nervózne rozhovory. Učitelia chcú diskutovať o tom, čo sa stalo, pochopiť, čo videli. Deti pobehujú po chatrči, lomozom sa zbavujú napätia. Dita vidí, ako k nej ráznym krokom prichádza pani Křižková. Pri chôdzi jej záhyby kože pod bradou kmitajú tak, že vyzerá ako moriak. Zastane rovno pred Ditou.

„Zbláznila si sa, pochabé dievča? Nevieš, že keď sa ozve rozkaz, máš ísť na svoje miesto k asistentom, nie pobehovať po miestnosti ako blázon? Neuvedomuješ si, že ťa mohli odvliecť a zabiť? Nechápeš, že mohli zastreliť nás všetkých?“

„Urobila som, čo bolo podľa mňa najlepšie…“

„Čo bolo podľa teba…“ začne pani Křižková zachmúrene. „A kto si ty, aby si menila pravidlá? Myslíš, že vieš všetko?“

„Mrzí ma to, pani Křižková…“

Dita zatne päste, aby sa nerozplakala. Nespraví jej tú radosť.

„Nahlásim, čo si urobila…“

„To nebude potrebné,“ ozve sa mužský hlas po česky so silným nemeckým prízvukom. Hovorí pomaly a rozvážne, zároveň však autoritatívne. Je to Hirsch.

„Pani Křižková, do konca vyučovania máme ešte trochu času. Mali by ste sa vrátiť k svojej skupine.“

Pani Křižková sa všade chváli, že má najdisciplinovanejšiu a najusilovnejšiu skupinu dievčat v bloku 31. Bez slova vrhne nahnevaný pohľad na riaditeľa, obráti sa na päte a poberie sa k svojim žiačkam. Dita si vydýchne.

„Ďakujem, pán Hirsch.“

„Fredy.“

„Prepáčte, že som porušila pravidlá.“

Hirsch sa na ňu usmeje. „Dobrý vojak nepotrebuje čakať na príkazy. Vie, čo je jeho povinnosťou.“

Kým odíde, obráti sa priamo k nej a hodí pohľad na knihy, ktoré Dita drží pritisnuté k hrudi.

„Som na teba hrdý. Boh ti žehnaj.“

Dita sleduje jeho odchod a spomenie si na večer, keď sa hralo predstavenie Snehulienky. Kým asistenti rozoberali javisko, Dita sa vynorila zo svojej kartónovej škatule a zamierila preč. Myslela si, že už hádam nikdy nevkročí do tohto nádherného baraku, ktorý sa mohol zmeniť na divadlo. Zastavil ju však matne povedomý hlas.

„Slečna…“ Tvár Fredyho Hirscha bola ešte pokrytá kriedovým mejkapom. „Do tábora si dorazila práve včas,“ oznámil jej.

„Naozaj?“

„Jednoznačne!“ Naznačil jej, aby ho nasledovala na javisko, ktoré bolo už prázdne. Zblízka mala pocit, že Hirschove oči pôsobia nežne a zároveň bezočivo. „Zúfalo potrebujem knihovníčku pre náš detský barak.“

Ditu ohromilo, že si ju vôbec pamätá. Hirsch bol riaditeľom detského oddelenia v terezínskom gete, Dita ho však zazrela len niekoľkokrát, keď pomáhala jednej z knihovníčok tlačiť vozík plný kníh.

Ditu to zarazilo. Nebola žiadna knihovníčka, len obyčajné štrnásťročné dievča.

„Prepáčte, ale možno ste si ma pomýlili. Knihovníčkou bola slečna Sittigová, ja som jej len pomáhala.“

Riaditeľ bloku 31 sa usmial. „Párkrát som si ťa všimol. Tlačila si vozíky s knihami.“

„Áno, lebo pre ňu boli veľmi ťažké a malé kolieska sa nechceli na dlažbových kockách poriadne točiť.“

„Mohla si tráviť popoludnia ležaním na prični, prechádzkami s kamarátkami alebo vlastnými aktivitami. Namiesto toho si tlačila vozík, aby sa ľudia mohli dostať ku knihám.“ Hľadela naňho celá popletená, Hirschove slová však nepripúšťali žiadne námietky. Bol veliteľom armády a tónom generála vyhlásil: „Si knihovníčka.“

„Je to však nebezpečné,“ dodal. „Veľmi nebezpečné. Práca s knihami na tomto mieste nie je žiadna hra. Ak SS chytia kohokoľvek s knihou, popravia ho.“

Pri tých slovách zdvihol palec, natiahol ukazovák a namieril imaginárnu pištoľ na Ditino čelo. Snažila sa vyvolať dojem, že ju to nijako neznepokojuje, lenže pri pomyslení na tú zodpovednosť znervóznela.

„Môžete sa na mňa spoľahnúť.“

„Je to obrovské riziko.“

„Vôbec mi to neprekáža.“

„Môžu ťa zabiť.“

„Nedbám.“

Dita sa snažila znieť rozhodne, no bezúspešne. Nemohla ovládať roztrasené nohy a Hirsch si všimol, že sa celá chveje.

„Vedenie knižnice si žiada odvážneho človeka…“

Dita sa začervenala. Čím viac sa pokúšala stáť pokojne, tým viac sa triasla na celom tele. Začali sa jej chvieť aj ruky a zľakla sa, že riaditeľ ju bude považovať za príliš slabú na takú zodpovednú prácu.

„T-t-takže mi tú prácu nezveríte?“

„Pripadáš mi ako odvážne dievča.“

„Veď sa celá trasiem!“ vyhŕkla Dita zdrvene.

Hirsch sa usmial svojím typickým úsmevom. „Preto si odvážna. Odvážni ľudia nie sú tí, ktorí sa neboja. Tí sú ľahkomyseľní, ignorujú riziko. Vystavujú seba a ostatných nebezpečenstvu. Takého človeka vo svojom tíme nechcem. Potrebujem niekoho, kto si uvedomuje riziko – komu sa trasú nohy, no napriek tomu si robí svoju prácu.“

Dita ho počúvala a zrazu sa jej nohy chveli o čosi menej.

„Odvážni ľudia sú tí, ktorí vedia prekonať svoj strach. A ty taká si. Ako sa voláš?“

„Edita Adlerová, pán Hirsch.“

„Vitaj v tridsiatom prvom bloku, Edita. Boh ti žehnaj. Prosím, volaj ma Fredy.“

Mlčky čakali, kým všetci neodišli, potom Dita vošla do maličkej kancelárie Fredyho Hirscha – úzkej miestnosti s pričňou a dvoma starými stoličkami. Bola takmer prázdna: zbadala tu len niekoľko prídelov jedla, zvyšky materiálu použitého na predstavenie Snehulienky a Fredyho misku na jedlo.

Hirsch jej povedal niečo, čo ju celkom ohromilo: majú knižnicu na nohách, „živú knižnicu“. Tí, ktorí poznali niektoré knihy veľmi dobre, sa stali uchovávateľmi písma. Chodievali medzi jednotlivé skupiny a rozprávali deťom príbehy, ktoré si pamätali takmer od slova do slova.

„Pani Magda veľmi dobre pozná Zázračnú cestu Nilsa Holgerssona a deti sa skvele bavia, keď im vraví, aby si predstavili, ako letia ponad Švédsko držiac sa divých husí. Šašek je zas veľmi dobrý v príbehoch o amerických Indiánoch a dobrodružstvách divokého západu. A Dežo Kováč je ako chodiaca Biblia.“

Lenže táto žijúca knižnica Fredymu Hirschovi nestačila. Povedal Dite o knihách, ktoré sa tajne prepašovali do tábora. Poľský stolár Mietek priniesol tri a slovenský elektrikár ďalšie dve. Boli to väzni, ktorí sa pohybovali po tábore slobodnejšie, pretože ich zamestnali ako údržbárov. Podarilo sa im prepašovať niekoľko kníh z nakladacej plošiny, kde privilegovaní väzni triedili batožinu z prichádzajúcich transportov.

Ditinou úlohou knihovníčky malo byť zaznamenávanie, ktoré knihy sa požičali ktorému učiteľovi, zbieranie kníh po skončení vyučovania a ich následné odkladanie do tajnej skrýše.

Hirsch šiel do rohu miestnosti, kde sa kopila hŕba materiálu, a odsunul ho nabok. Vybral podlahovú dosku, pod ktorou sa objavili knihy. Dita nevedela potlačiť radosť a impulzívne zatlieskala.

„Toto je tvoja knižnica. Nie je veľká…“ Pozrel sa na ňu kútikom oka, aby zistil, aký to má na ňu efekt.

Nebola to veľká knižnica. Vlastne pozostávala len z ôsmich kníh a niektoré z nich boli v úbohom stave. Boli to však knihy. Na tomto neuveriteľne temnom mieste predstavovali pripomienku lepších časov, keď slová zneli hlasnejšie ako guľomety.

Dita brala knihy do rúk po jednej, držala ich opatrne ako novorodeniatka. Prvou bol neviazaný atlas, z ktorého chýbalo niekoľko stránok. Zobrazoval Európu minulosti s impériami, ktoré už dnes neexistovali. Politické mapy boli mozaikou rumelkovej, svetlozelenej, oranžovej, námorníckej modrej farby, takže ostro kontrastovali so šedivosťou obklopujúcou Ditu: tmavohnedým blatom, chatrčami vyblednutej okrovej farby a popolavým nebom. Začala listovať v knihách a ihneď nadobudla pocit, akoby lietala po svete. Prekonávala hory a oceány, prechádzala prstom po Dunaji, Volge a Níle. Napchať všetky tie milióny štvorcových kilometrov morí, lesov, všetkých pohorí zeme, všetky rieky, mestá a krajiny do takého maličkého priestoru je zázrak, ktorý vie len kniha.

Fredy Hirsch Ditu mlčky pozoroval, páčil sa mu jej zanietený výraz. Ak aj mal nejaké pochybnosti, že vložil do rúk tohto českého dievčaťa toľko zodpovednosti, v tom momente sa stratili. Zrazu vedel, že Edita bude dôsledne dozerať na malú knižnicu.

Kniha Základy geometrie bola o čosi zachovalejšia. Na jej stránkach sa prezentovala iná geografia: krajina rovnoramenných trojuholníkov, osemuholníkov a ihlanov, úhľadné rady čísel v oddieloch aritmetických armád, formáciách pôsobiacich ako mraky a rovnobežníkoch usporiadaných v tajomných skupinách.

Pri tretej knihe sa Dite široko roztvorili oči. Boli to Stručné dejiny sveta H. G. Wellsa. Kniha, ktorú obývali primitívni ľudia, Egypťania, Rimania, Mayovia, civilizácie, ktoré utvorili obrovské impériá a nakoniec zmizli z povrchu zeme, aby mohli povstať ďalšie.

Štvrtou knihou bola Ruská gramatika. Nerozumela z nej ani slovo, páčili sa jej však tajomné písmená. Teraz, keď Nemecko viedlo vojnu aj proti Rusku, boli Rusi jej priatelia. Dita počula, že v Auschwitzi je veľa ruských vojnových zajatcov a že nacisti sú k nim extrémne krutí.

Medzi knihami objavila aj francúzsku novelu v zlom stave a traktát s názvom Nové cesty psychoanalytickej terapie profesora menom Freud. Natrafila aj na ďalšiu novelu v ruštine bez obalu. Ôsma kniha bola v češtine. Bolo to len zopár hárkov, ktoré držalo pokope niekoľko nitiek na jej chrbte. Kým ju mohla chytiť do ruky, Fredy ju schmatol prvý. Hodila naňho pohľad nespokojnej knihovníčky. Priala si, aby mala okuliare s korytnačím vzorom a mohla ho prevŕtať zrakom ponad ich okraj, ako to robievajú knihovníci.

„Táto je vo veľmi zlom stave. Takmer sa rozpadá.“

„Opravím ju.“

„A vôbec… nie je vhodná pre deti, hlavne nie pre dievčatá.“

Dita podráždene zúžila oči.

„Pri všetkej úcte, Fredy, mám štrnásť rokov. Naozaj si myslíte, že po tom, čo denne sledujem, ako tisíce ľudí na okraji lágra odvádzajú do plynovej komory, ma môže šokovať to, čo si prečítam v knihe?“

Hirsch jej venoval prekvapený pohľad. A prekvapiť tohto muža nebolo jednoduché. Vysvetlil jej, že dotyčná kniha sa volá Príbehy dobrého vojaka Švejka a napísal ju neznaboh a alkoholik Jaroslav Hašek, že obsahuje škandalózne názory na politiku a náboženstvo, a z morálneho hľadiska viac než pochybné situácie. Nakoniec jej knihu však vložil do rúk.

Dita sa o knihy vždy starala s láskou. Boli dotrhané a poškriabané, ošúchané, na niektorých miestach trochu splesnivené. Niektoré boli takmer celkom zničené. Bez nich by však múdrosť uplynulých storočí civilizácie mohla zaniknúť – geografia, literatúra, matematika, história, jazykoveda. Boli drahocenné.

Bola rozhodnutá, že ich bude chrániť vlastným životom.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1.

2.