Lovecká

vzpomínání

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu připisuji svým rodičům, kteří mě přivedli k lásce

k přírodě a myslivosti a též všem dobrým lidem,

kteří měli pochopení pro mé myslivecké rozmary.

Jiří Křivánek

LOVECKÁ VZPOMÍNÁNÍ

Copyright © Jiří Křivánek, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6807-1

MOTTO

Tvé jméno, živote, je touha a láska. Měsíc nad lesem ztichl, stíny stromů prodloužil k nekonečnu, prochladlý vzduch se zastavil v bezvětří. Smysly lovce jsou napnuty k prasknutí. A to, co se vzpíná a žhne a buší a volá do světla měsíce, co zpřetrhá sen, však pavučiny netkne se, to jsi ty, živote. Pro tebe tvor podstoupí i smrt. Pro tebe však neměl by zrazovat sebe ani svou lásku, i když v tu chvíli žije jen pro ni. Jedinou. Tvé jméno, živote, je láska. Říjnová noc však není stvořena  pro milence; ticho a měsíc. Prochladlý vzduch a les stromů jsou jenom kulisou lovecké vášně. Kulisou, kterou si člověk nevymyslel ani nevysnil, kterou si neprotrpěl, ale která je tu jako i všechno za ní.  A to, co tam je a co tam bude, to záleží jenom na tobě, živote v rukou člověka. Tvé jméno, živote, je osud sám. Z kořenů vyrveš strom  a ze semene vzroste jiný. Kulka střelce může přervat ticho a bezvětří, otevřít komoru srdce ve chvíli touhy a lásky, tebe však, živote, nepřerve. Jen jeden z nás zavře oči a v té chvíli řekne si, že to je touha a láska,  to jsi také ty, živote. A ty se s ním možná ani nerozloučíš.  Do svitu měsíce volá svou touhu lásky tvor, stvořený pro život.  Zvuk výstřelu, jediný akord harmonie večera, rozechvívá ticho. Laskavá a chladivá náruč trávy se otevírá, lůno, z něhož jsi vzešel. Došel jsi naplnění, nežil jsi zbytečně. Tvé jméno, živote,  je prostě život sám.

Předmluva

Vážení čtenáři,

od prvního vydání této knihy uplynulo již více než deset let. V době, kdy jsem ji psal, jsem se ještě necítil věkem ani zkušenostmi být předurčen sepisovat memoáry tak, jak většinou bývá zvykem po završení určité etapy mysliveckého života a praxe. Ale vše je relativní a není neměnné. Po téměř čtyřiceti letech se pomalu uzavírá má profesní dráha, jejíž nedílnou součástí byla po dlouhou dobu myslivost. Měl jsem během ní možnost poznat řadu překrásných míst hlavně ve vojenských výcvikových prostorech a hraničních pásmech, kam mnohdy lidská noha nevstoupila celá desetiletí. Setkat se s řadou lesníků, myslivců a lovců, poznat jejich osudy, život i úspěchy a strasti při lovu. Podařilo se mi během tisíců hodin strávených v honitbách, ať již pracovně nebo při lovu, alespoň částečně poznat rozmanitý a mnohdy i tajemný život zvěře. Uvědomil jsem si, že je to dostatečně dlouhé období, abych se s vámi podělil o některé z množství zážitků, které mi můj myslivecký život přinesl. Chtěl bych vám nabídnout více jak třicet obyčejných i neobyčejných loveckých příběhů z honiteb vojenských lesů, příběhů lidí, jejichž život je více či méně spjat s jejich historií stejně jako můj. Mojí snahou bylo zachytit pomíjející chvíle loveckého života, aby s postupem času nezmizely v propadlišti dějin. Všechny příběhy, stejně tak jako postavy, jsou autentické a mají svůj protipól v realitě. Pokud očekáváte příběhy, na jejichž konci budou kapitální trofeje, líčení lovecké rozmařilosti či přehnané střelecké výkonnosti, budete možná zklamáni. Pokud vás příběhy zaujmou a naplní krásným pocitem tak jako lovecký zážitek a budou pro vás přínosem v poznání, splní úkol, který jsem si na počátku psaní knihy předsevzal.

Sen mých klukovských let

Jako nit táhla se mými předškolními a školními léty představa, že jednou budu hajným a myslivcem. Je známo, že v tomto období mívají děti vysněná povolání podle toho, jak a co je výrazně ovlivní. Velkou roli při tom hrají lidské vzory, ať už z bezprostředního okolí dětí, nebo literární či filmoví hrdinové. Důležité rovněž je i to, zda rodiče tuto skutečnost poznají a v rámci cílevědomé výchovy ji dále rozvinou. Mojí smůlou bylo, že jsem neměl, pokud je mi známo, žádné přímé předky, kteří by se zabývali lesnictvím či myslivostí. Pouze můj prastrýc z matčiny strany, „strejda Němec“, sloužil dlouhá léta jako hajný a fořt v colloredo-mansfeldských lesích a později u předválečných vojenských lesů. Začátkem 60. let to již byl člověk v požehnaném věku, řadu let v důchodu. Ale právě on se stal pro mě oním impulzem k mé pozdější lesnické i myslivecké kariéře.

Strýček s tetou bydleli u nás ve vsi a moje matka k nim dost často chodila na návštěvu, většinou se vzkazy od babičky. Matka měla s tetou i společné zájmy – pěstování květin. Tak jsme si my „chlapi“ museli vystačit sami. Pokud bylo pěkné počasí, seděli jsme na lavičce na zápraží domu a já s otevřenou pusou hltal příběhy o službě a životě na hájence „Amerika“, o lovech i o boji s pytláky. Další věc, která mi tuze imponovala, byla jeho lesnická uniforma. Strýc ji odložil, pouze když se ukládal k spánku. Pravda, byla to uniforma, která střihem i formou již pamatovala předválečné období, ale v kombinaci se zelenými výložkami s červeným lemováním, odznakem lovce jelenů a zajímavě tvarovanou lesnickou čapkou byla pro mě snem. Celou atmosféru mých návštěv u strejdy Němce dokreslovalo několik silných jeleních trofejí v chodbě domu a v takzvané „sednici“, což bylo něco mezi kuchyní a obývákem. Největší, a dá se říci kapitální, trofeje měl strýc v ložnici, po stranách obrazu se svatební fotografií. Tam jsem ale nakukoval spíš potajmu klíčovou dírkou nebo jen lehce přiotevřenými dveřmi, aby to teta neviděla. Pohled na trofeje s obrazem a na ustlanou manželskou postel, na přehozu s panenkou s porcelánovou hlavou, si dokážu vybavit dodnes. Bohužel tyto návštěvy dost brzy přestaly, neboť strýc zanedlouho zemřel.

Velmi důležitou roli ve formování mých zájmů sehráli moji rodiče, zvláště matka, která od roku 1944 pracovala v pěstební činnosti u tehdejších vojenských lesů. V předškolním věku i v průběhu mé školní docházky během prázdnin mě brala s sebou do lesa. Tam jsme s mým o rok starším kamarádem Tondou podnikali první výpravy za taji přírody. Celý den jsme se zabývali poznáváním lesa, pozorováním zvířat, sběrem lesních plodin a samozřejmě jsme pokaždé neopomněli poškádlit zemní vosy, kterých bylo všude plno. Vzpomínám si na první setkání se zmijí, na první pozorování říjného jelena, jehož troubení pro nás znělo téměř strašidelně. Pamatuji si na jednoho z posledních tetřevů v Brdech, jehož tok jsem měl možnost pozorovat za úsvitu na Jordánu. S odstupem času si uvědomuji, že od našich matek bylo i trochu odvážné nechat nás v lese samotné a bez dozoru, jen s občasným hlasovým kontaktem. Na druhé straně to obrovsky přispělo k naší samostatnosti a schopnosti orientovat se v prostoru. Náš pobyt v lese byl také spojen s poznáváním prací v lese. Dívali jsme se za dozoru hajných, jak se kácejí stromy, přibližuje se a nakládá dříví. Objevili jsme činnosti spojené s evidencí dřeva, číslováním nebo se zjišťováním porostních zásob – tzv. průměrkováním. Občas jsme prožili nějakou tu chvíli v kabině řidičů při svážení dlouhého dříví nebo sena. Každý den, kdy mě matka nechala s ohledem na počasí raději doma, jsem nesl velmi nelibě. Zkrátka a dobře, každé ráno, kdy jsem se probudil a nebyl jsem v lese, mě velmi mrzelo. Časem to pochopila i maminka, a tak mě brala s sebou do práce téměř každý den bez ohledu na počasí.

V čase mých prvních školních let vstoupil do mého života další člověk s dlouholetou lesnickou a mysliveckou zkušeností – pan Švarc. Jeho dcera, které jsme říkali Milka, pracovala s mojí matkou v lese. Podobně jako strýc Němec zasvětil také pan Švarc celý život lesu, též u Colloredo-Mansfeldů a u vojenských lesů. Rovněž on byl již řadu let v důchodu. S určitostí mohu říci, že zformoval můj pohled na lesnictví a myslivost. Byl skvělým vypravěčem s bohatými zážitky i zkušenostmi. S největší pravděpodobností si i něco přimyslel, ale z výchovného hlediska mu to mohu dnes prominout. Téměř každý můj prázdninový den jsme trávili spolu a s bavorským barvářem Darem. Besedovali jsme o lese, o lovu, ale i o pracích a činnostech spojených s normálním lidským životem. Naučil mě sekat kosou, brousit srp i kosu, sušit seno, pěstovat zeleninu, stahovat králíka i zvěř. Nasucho jsem si nacvičil zacházení se zbraní, vzduchovkou pak střelbu do terče na vratech stodoly. Deštivé dny jsme trávili nad jeho historickými učebnicemi myslivosti a botaniky. Bernardovu učebnici botaniky z roku 1901, kterou mi věnoval, mám dodnes. Nepřímo a nenásilně mě zkoušel prostřednictvím svých dotazů. Stále více a více jsem pronikal do problematiky myslivosti. Zkrátka a dobře, lepšího praktického učitele jsem si nemohl přát. Po jeho odchodu ze světa v polovině 70. let pokračoval v mé praktické výuce jeho vnuk Bohouš, který v té době už sloužil jako lesník u Lesní správy v Obecnici. Přímo v terénu u zvěře mi ozřejmil kritéria lovnosti a chovnosti zvěře, v reálu jsem viděl vábení a lov. Mohl jsem si v praxi vyzkoušet dosled zvěře, vyvržení kusu a ošetření zvěřiny.

Myšlenka a přání, co bych chtěl v budoucnu dělat, dozrála. Ještě na gymnáziu jsem o tom byl skálopevně přesvědčen. Každoročně jsem alespoň jeden prázdninový měsíc strávil na brigádě v lese, převážně udržováním loveckých chodníků – „šouláků“. Ale jak všichni víme, život bývá složitější a ne vždy je cesta přímočará. V okamžiku rozhodování o tom, co a kde budu dál studovat, ovlivnil moje další směřování správce Lesní správy v Obecnici. Podle jeho tvrzení byla lesařina již tehdy „pannou kouzla zbavenou“. Později jsem se proto na přání rodičů i z rodinných důvodů rozhodl pro studium přírodních věd a moje cesta k lesařině se tím částečně zkomplikovala. Ale po absolvování fakulty a nezbytné vojenské služby jsem přece jen dospěl k vytouženému cíli. Nastoupil jsem jako specialista pro ochranu lesa u Vojenských lesů a statků, kterým jsem se však ve skutečnosti nikdy nestal. Mým profesním a životním údělem se stala hospodářská úprava lesa. Ale to už je zcela jiná kapitola.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

Sen mých klukovských let