Copyright © Josef Fousek, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6891-0

Motto:

Vzpomínky se mnou nocí chodí

Už v Nebi spousty přátel mám

Jen oni vědí, jak mi chybí

A jak jsem tady bez nich sám

ÚVODNÍ VĚTA

Jednoho podzimního dne, u kříže pod staletými lipami na rozcestí u Častonic na Křivoklátsku, jsem se rozhodl, že napíši knihu vzpomínek o cestách věčných kluků. Nevymýšleli jsme si jiný svět. Věřili jsme, že humor je nejlepším lékem v každé době. Píši o lidech, kteří s námi žili v ten krásný a nezáludný čas mládí. O svém spolutulákovi Vladimírovi, o osadě Klíčava a o těch, kteří již došli za obzor. Nechci, aby se na „pramici života“ zapomnělo na pěšiny, kde zůstaly stopy našich přátel, tátů a dědů. Kdybych mohl, upletl bych dva vavřínové věnce – jeden pro svou ženu Jarmilu a druhý pro Helenu, ženu svého kamaráda Vládi – za jejich celoživotní trpělivost. Zatímco jiní spořádaní muži nosili ženám peníze, my jsme přinášeli ze svých „vandrů“ šišky borovic, větévky modřínů, vůni pryskyřice a příběhy, které jsem vepsal do této knihy.

CESTY PÍSEK NEZAVANE

Především věnuji tuto knihu své ženě Jarmile, dětem Tomášovi a Ivance, vnoučatům Josefovi, Kristýnce, Matějovi, pravnučkám Lili a Emmě a našim rodinám, Davidovi, Pepíkovi, Šárce a Lindě. Nesmím zapomenout na Helenku, ženu svého kamaráda Vladimíra alias Boba, a jejich syna Vláďu. Ti všichni věřili, že ze svých „vejšlapů“ přijdeme domů a že se vůbec vrátíme.

Na omluvu bych chtěl říci, že jsme se občas my, romantičtí muži, zatoulali. Vždy však z ušlechtilých důvodů! Nechtěli jsme zevšednět svým milujícím rodinám. Naše děti vyrůstaly obklopeny přírodou, jejich oči udiveně pohlížely na hvězdnatou oblohu nad Starou řekou a my slyšeli ty krásně naivní věty: „Tatínku, kdo na těch hvězdách bydlí?“

Tóny kytary hladily naše duše a sovy houkaly na druhé straně údolí Děče spolu s drncajícími motoráčky. Na statku u Jelínků zařehtal kůň Ferda a kukačka oznamovala, že za půl hodiny projede nákladní vlak s uhlím a s rudou.

Jeden vzdušný výtisk posílám do věčné krajiny iluzí Vláďovi Skleničkovi, s kterým jsme si na cestách říkali „Bobe“! Některé nactiutrhačné jazyky o nás tvrdily, že říkáme spousty zbytečných slov. Bob pokaždé pronesl větu, která s námi šla jako věrný kamarád: „Žádná slova, která neubližují, nejsou zbytečná, i když je jich sebevíc!“

Věnování si hojně zaslouží chataři z osady v údolí Děče a naši křivoklátští přátelé, se kterými jsme měli tu čest setkávat se na svých cestách. Hledali jsme čistý svět bez závisti a přetvářky. Naše cesty byly útěky ze zajetí města. Setkávali jsme se se snílky, kterým jsme důvěřovali a kteří s námi prožívali naše rozverné příhody.

Dodnes věřím, že příroda, úsměvy a písně jsou balzámem naděje. Děkuji Pánu Bohu, že jsem své vzpomínky uchoval v mysli! „Cesty, které milujeme, písek nezavane!“

DO NÁRUČE VZPOMÍNEK

Moje vzpomínková kronika bezstarostných cest není dějepisnou učebnicí. Každé slovo, každou větu píše člověk! A každý příběh se někde udál, i když o něm vůbec nevíme. Pro mne jsou tyto vzpomínky pohádkou, kterou již nikdy nemohu prožít. Mrzí mne, že jsem mnohé okamžiky zapomněl. Jak rád bych je znovu vynesl na světlo, na hladinu, po které pluje pramice nenávratného života.

Možná že kdyby se vrátily všechny prožité vzpomínky, neměl bych čas žít tento skutečný život. Nezbývá než říci: Díky za malé střípky minulosti, které se snažím sestavovat do podivuhodného obrazu. Připadám si jako kronikář, který nedodržuje zachování časového sledu všech událostí, ale píše pouze o tom, co jej samotného oslovilo.

Patřím mezi skupinu lidských tvorů, která je zranitelná i pouhým pohledem. Tato skutečnost je hlavním důvodem mého psaní. Vytvářím si svůj svět. Miluji ho a zároveň se obávám, že mi někdo vezme jména mých přátel, kamarádů, s kterými jsme brázdili na pramici všedních dní životní krajinu.

Neraduji se ze svého stáří, ale za jedno jsem vděčný: odložil jsem chvíle rebelantství a hledám pokoru. Poznal jsem, že nejkrásnější jsou chvíle, kdy říkáme: „Lidi, mně je s vámi dobře!“

NÁVRATY DO SNŮ

Osada Klíčava si ponechala jméno dle místa, kde vyrostla Klíčavská přehrada. Naši dědové byli nuceni přestěhovat své staré chaty, sruby a chatrče k řece Berounce, kterou skálopevní romantici zovou Starou řekou.

Se steskem, „vyhnáni stavbou přehrady“, opustili trampové tělem i duší klíčavskou „krajinu zaslíbenou“, kde poznali své první lásky, kde zněly prvorepublikové trampské songy, kde vyrůstaly jejich děti (včetně mé budoucí ženy Jarmily), kde nestrašily dráty elektrického vedení, kde dávaly lišky dobrou noc.

Vzpomínky na starou Klíčavu se brzy uklidnily, neboť nové „bydliště“ se nalézalo v překrásném křivoklátském údolí zvaném Děče. Zde byl ráj pro romantiky znavené městem. Ten ráj trval mimo dovolených pouhé dva dny. V sobotu a v neděli. Ty dva krátké dny byly pro nás všechny vysvobozením z „otroctví“ města.

Kytara mého tchána Bogana, osadní zpěváci Škrnda, Emil, Vláďa, Pepik, Věra, Marta, moje budoucí panímáma, písně vonící swingem a trampskou poezií, večery u ohňů… to vše hladilo duše snílků. Písně proměňovaly louku v prérii kovbojů a indiánů, z brodu a přívozu u Jelínků se stávaly peřeje, v děravém lavóru se rýžovalo zlato a lokálky nad Berounkou nevezly cestující do Zbečna, Žloukovic, Nižboru, Berouna, Roztok, Křivoklátu, Pustovět, Rakovníka, ale trapery na Klondyke. Rybář zápolil u břehu nikoli s pětikilovým kaprem, ale s krokodýlem z řeky Zambezi. Krásné milé slečny a ženy na verandách srubů hleděly zasněně do horké noci. V dálce zpíval starý tramp Joe: „Kdysi stará stezka vedla Oklahomou…“

Večery bez televizních blikadel, vyprávění a tiché pohledy do skomírajícího táboráku. Snili jsme o dalekých zemích, o kterých se psalo v potrhaných rodokapsech a o nichž vyprávěli ti, kteří měli to štěstí a poznali na vlastní kůži vysněný Západ. Snili jsme, ale netruchlili. Přátelství, bláznivé večery, fantazie, český rum, laciné víno, opékané špekáčky – to vše nahrazovalo nedosažitelnost oceánů, velkoměst a prérií.

„Kdo touží marně po dálkách, není nikdy zklamán jako ti, kteří jich dosáhnou!“ říkával starý námořník Josef v hospodě Nad Hradem. Proč zastírat, že jsme se všichni těšili na romantické večery nejen u plápolajícího táboráku, ale i na laskavou místnost, kterou lidé všici odpradávna nazývají hospodou, knajpou, kořalnou, restaurací, krčmou… Nalézali jsme tam hřejivou společnost velkých dětí, dědků, starců, babiček a všichni jsme byli v ten okamžik, kdy se ozvaly písně starých časů, mladí. Alespoň na chvíli jsme zapomínali na nejisté útesy životní řeky. „Hlavně aby se historická hospoda nezměnila v opilnu,“ varovaly nás naše střídmé ženy. Musím přiznat, že vždy se tomu tak nestalo, ale ožralnami jsme místnosti lidské pospolitosti nenazývali.

Výčitky do ráje dětství nepatří! Dětství není podmíněno nízkým věkem. Je to dobrovolné přiznání žít v iluzi, která si vybírá ze skutečného světa jen hojivé okamžiky. Sebevšednější příběhy, kterých jsme si téměř nevšímali, se staly s přibývajícím věkem vzpomínkou, písní, která nám nechává alespoň na chvíli zapomenout na neúprosně běžící čas. Tu píseň si broukáme pro sebe nebo se svými nejbližšími.

Jako bychom se trochu styděli za své vrásky, za své bolavé klouby. Smějeme se, abychom skryli slzy, které by připomněly jarní deště dopadající na hladinu Staré řeky. Objímáme své dávné lásky. Pod deštníkem je místo jen pro nás dva. Jako tenkrát, kdy jsme netušili, že jednou řekneme beze slov: „Lásko má, k naší řece je to daleko. Budeme si o ní jenom vyprávět…“ V dálce, na „pramici života“ nám mávají stíny. Vítr přináší slova písně: „Nikdy se nevrátí pohádka mládí…“

DLOUHOVEČER – SOKRATES – DEŠTNÍK

Sobotní mumraj v restauraci Nad Hradem, který kastelán hradu Křivoklát Luboš Junek nazval „Dlouhovečerem“, nehodlal skončit. Ještě dlouho po půlnoci zněly písně, veršovalo se… Zdi se červenaly lechtivými anekdotami. Zcela zaplněná hospoda vdechovala dým z globusek, lip, partyzánek a z viržinka hrobníka Kučery.

Místní občané, chataři, trampové i náhodní hosté připomínali veselou svatební rodinu. Osadníci zpívali za doprovodu kytary Bogana Příhody: „Do Ameriky jezdí parníky…“ Paní Boženka vařila další kastrol amalínského guláše. Její muž, hospodský, dříve hoteliér Vladimír Sýkora, jehož hotel Sýkora dole v Budech byl znárodněn, sloužil žíznivým hostům v této restauraci v horní části Křivoklátu, zvané Amalín.

„Ať žije a vzkvétá Čamrdárna!“ zvolal legendární rodák mistr truhlářský Václav Friebert. Málokdo z nás „lufťáků“ věděl, že tímto názvem se pyšnil Amalín coby čtvrť, kde se vyráběly před mnoha léty skvostné knoflíky.

Slavní muzikusové Canticum Pragense a Pražští pozounéři, kteří byli občas váženými hosty této osvětové „krčmy“, nám odpouštěli naše neklasické vsuvky. Hudební trampský kritik Emil prohlásil, že Bob a já jsme „písňokazové“! Další přísný kritik z osady Klíčava, osadník Zdeněk, zvaný Škrnda, jenž patřil k ostrým zastáncům čistoty zpěvu, nás jednou představil jako „kurviče starých českých i jiných písní“. Kastelán Luboš se nás zastal deklamováním moudrosti Johanna Wolfganga Goetheho: „Jakož mol rouchu a červ stromu, tak i smutek mužovu srdci škodí!“

Oba jsme se uklonili panu kastelánovi a Bob si zjednal ticho. Jeho řeč, za kterou by se nestyděl ani Cicero, a snad ani Sokrates, učitel Platonův, dojala celou vzácnou sešlost: „Vážení půlnoční hosté, tuláci, žebráci, rodáci, chataři, trampové, turisté, lesníci, nimrodové, hajní i pytláci, úředníci, dělníci, vyznavači jakéhokoli náboženství, slavní umělci…,“ Bob se uklonil směrem k paní profesorce Vlastě Mlejnkové, Janu Soumarovi, Ivanu Kotrčovi, panu faráři a dalším vzácným hostům a pokračoval: „… chtěl jsem vám připomenout, že dnešní den se dožívá zde přítomný ‚starotramp‘ devadesáti let!“

Ozval se obrovský potlesk. Starý chatař, zvaný na osadě Trunda, se rozpačitě uklonil. Vyzařovala z něj nejistota a údiv. Do devadesátky mu chybělo dvacet let.

„Pane Bože!“ vzkřikla paní Maršíková, pokladní hradu Křivoklát, „to bych neřekla! Vypadáte jako padesátník!“

Celá hospoda povstala a tleskala. Trunda se snažil promluvit. Začal cosi koktat, ale já jsem jej zastavil: „Víme! Víme! Jsi rozechvělý, vetchý stařec, ale nevěš hlavu, do stovky ti zbývá pouhých deset let!“

Nevěděl jsem, kde Bob přišel na další lež, zvedl ruku a křičel: „Ano, to jsem neočekával! Přátelé, oslavenec, jubilant poroučí pro všechny velkého panáka zelené!“ Ozval se další potlesk a pan hoteliér začal rozlévat desítky panáků.

„Já mám u sebe jen dvacet korun,“ sípal zoufale Trunda, „a není mi devadesát!“

Vláďa, zvaný Bob, jej objal: „Nestyď se za svůj věk, člověče! My všichni, co jsme zde, rádi sáhneme do svých kapes a pytlíků! Lecjaké mince vysypeme krčmářovi na dubový stůl.“

Trunda byl nepochybně dojatý. Abych podpořil Boba, vyndal jsem z kapsy několik mincí a dal je do džbánu na stole u dveří. „Nejsme lakomci!“ zvolal jsem. „Rádi zaplatíme za pálenku, která bude vlita v naše hrdla na vaši počest, rytíři von Trundasi!“

V té chvíli se do džbánu začaly sypat peníze a paní Boženka přinesla z kuchyně další džbán. Těch oslavných panáků bylo ještě několik. Všichni se radovali ze své štědrosti. Profesor Říha, sólista Pražských pozounérů, upil z láhve svůj milovaný vaječný koňak, pozvedl mne do náruče a tančil se mnou mezi stoly. Bogan hrál na kytaru Cariocu. V rohu seděl policista z Rakovníka a ťukal do rytmu lžící.

„Pepa má talent!“ První pochvala z úst profesora Karla Slavíka, slavného pozounéra, mne velmi potěšila. Chtěl jsem uchopit do náruče pana profesora Říhu na oplátku, ale mé síly na to nestačily. Upadli jsme na podlahu a mistr truhlářský Václav Friebert nás – s pomocí Boba a mé ženy Jarmily – postavil na nohy.

U kamen povstala od stolu Jeho výsost křivoklátský kastelán. Recitoval a verše Buonarrotiho Michelangela omámily naše srdce. Pan kastelán přidal ještě báseň neznámého básníka:

Uprostřed mumraje

veselic a freje

svůj korbel svírej

a víno v hrdlo lij

Mít hrdlo zprahlé

toť věru krásné je

než Smrtka přijde

jen bujaře si žij

Všichni tleskali a režisér Ivan Kotrč tiše řekl: „Z toho by měl radost i Francois Villon.“

Jen Lubomír věděl, že jsme tuto báseň napsali spolu v poledne na nádvoří hradu Křivoklát pro moravského vinaře z Bučovic a dostali jsme za ni malou brčolu Jelínkovy slivovice, kterou štědrý Moravan vytáhl z batůžku.

„Hoří! Má přes padesát!“ ocenil ji Bob. „Napiješ se a zapomeneš na to, jak plyne čas!“ Bob povzbuzen „bučovickou“ inspirací pronesl vzletná slova: „Plujeme v pramici Život po Staré řece. Má vrásky jako my a místo vesel ji postrkuje Čas!“

Možná že tato věta otevřela naši „pramiční“ epochu. Půlnoc jsme přivítali písní: „Lodička malá, vesla jsou krátký, poplujem hoši, poplujem zpátky…“ Hrál jsem na foukací harmoniku, které výtvarník Josef říkal „varhany proletariátu“.

Emil slavil úspěch. Zpíval píseň našich dědů: „Jó, kdybych měl blázinec, co bych za to dal, u mě by se každý blázen vykurýroval…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVODNÍ VĚTA

CESTY PÍSEK NEZAVANE

DO NÁRUČE VZPOMÍNEK

NÁVRATY DO SNŮ

DLOUHOVEČER – SOKRATES – DEŠTNÍK