Sára Saudková

TICHO

KALIBR

Ticho

Copyright © 2020 Sára Saudková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6873-6

Tichu, které je vůči hluku bezbranné, ale je mnohem moudřejší.

Lidi toho moc napovídají a nařvou. Ticho je jediná cesta, která nás vyvede z bažiny zvuků, slov a všeho toho kraválu. A na jejím konci je poznání.

PROLOG

Oldřiška, reminiscence

(polovina listopadu loňského roku)

Oldřiška se zavřela v kanceláři jako promrzlý turistado spacáku. Kdyby mohla, zatáhla by zip před tímto dnem, těmi, které už zmizely v nenávratnu, stejně jako před těmi, které se k ní teprve řítí. Za všemi lidmi, které znala. Za vzpomínkami, které ji pronásledovaly i ve snech.

Pořád se jí vracely.

Už ne tak často a hodně zředěné, ale pořád tam někde v hlavě byly. Navštěvovala i policejního psychologa. Z příkazu šéfa i vlastního pudu sebezáchovy. Musela se vypořádat s pocitem, že tenkrát, před rokem, udělala chybu, že měla být rychlejší. Obezřetnější. Předvídavější. Stále se jí vynořoval před očima obrázek polomrtvého kapitána Marka, chyběl kousek, aby rozrazil dveře smrti. Tisíckrát si v hlavě přehrávala ten deštivý večer. Beznaděj a hrůzu, že jí ten mladej kluk umře v náručí. Něco se v ní tehdy zlomilo. Jako by její masivní ocelovou podstatu narušila drobná, nepatrná prasklina.

Zatím o ní ale věděla jen ona sama. Ta nepatrná jizva strachu jí připomněla: Jó, holka, jsi zranitelná. Nejsi takovej tvrďák, jak si myslíš. A kdykoliv se to může podělat znovu. Kdykoliv.

Oldřiška převalovala v hlavě myšlenky jak bezzubé dásně tuhou flákotu masa. Jsem slabá? Už nikdy nebudu jako dřív. Smrt, nebezpečí, rizika spojená s její prací. Nic z toho ji opravdu neděsilo. Nikdy se nebrala zbytečně vážně a blízkost smrti není sice úplně nejlepší soused, ale zvyknete si. Začala se ale bát, aby kvůli ní neprojel život někdo z jejích lidí. Ta obava ji načas ochromila. Svírala hrdlo její odvahy.

Dostala dva týdny na zotavenou. Zajela do Brd ke známému kolegovi na chalupu. Dopřávala si ticho. Jistě, vynořily se všechny ty porůznu poschovávané strachy a nepříjemné, vlezlé otazníky, lezly po ní jak hladová klíšťata a hledaly místo, kam se zakousnout. Bylo to hnusné a bolestivé. Ale Oldřiška potřebovala být sama a v tichu se se svými parazitickými démony poprat. Nechat je nacucat a pak je nemilosrdně rozdrtit. Bez pilulek. Bez konzultací s psychology, které stejně moc neposlouchala a upřímně je ani nebrala vážně, i když je na příkaz vedení párkrát navštívila.

Vystřídala dva. Nechala je vypovídat a v duchu si jen říkala, kamaráde, ty sám máš problém. Nejdřív to s ní zkusila MUDr. Prášilová, pětatřicetiletá psycholožka, ošlehaná zkušenostmi policejního vyjednávače i konzultacemi s vyhořelými vyšetřovateli, kterými už tak prosákl kontakt se zločinem, že bylo těžko rozeznat, na čí straně jsou.

„Pomohu vám zbavit se výčitek a pocitu viny. Jsou zbytečné a stahují vás dolů. Neměla byste o sobě pochybovat. Procházíte teď závažným procesem sebezpytování a nemělo by to přerůst v sebemrskačství. Musíte se toho balastu zbavit.“

„Drahá Ivo, můžu vám tak říkat?“ naklonila se k ní tehdy Oldřiška. „Nechejte mi moje pocity. Díky nim jsem narvaná otázkama. A já potřebuju otázky a potřebuju pochybovat. O všem, o všech a hlavně o sobě.“

„To není zdravý přístup, zničí vás to.“

„Mám svý démony a jsem s nima v cajku. Bez nich budu dobrá tak leda na to, abych proškolovala hňupy ve spolku pro genderovou rovnost.“

„Tak čeho se tedy bojíte?“

„Leda toho, že vyměknu a že mě ta opatrnost oškube jak starej lichvář. Připosranej kriminalista, to nejde. No uznejte. Musím se s tím poprat sama.“

„Ale…“

„Ivo, neberte si to osobně, ale jestli jsem dobrej policajt, tak jen proto, že neposlouchám dobrý rady. A že mám bordel ve vlastním životě, kterej mě nutí soustředit se na marast někde jinde. Já nepotřebuju bejt harmonická osobnost. Já potřebuju bejt vomlácená jak hrnek po dědovi.“

„Chápu. Pak vám ovšem nedokážu pomoci. Ale nasměruji vás na kolegu Severáka, jeho jméno je příznačné pro metodiku, kterou používá.“

„No tak sem s ním, ať to máme za sebou. Děkuju vám. Se mnou byste zbytečně ztrácela čas. Vím, že jste dobrá.“

Za pár dnů už seděla na pohovce u MUDr. Severáka: „Tak co se mnou, Borisi, provedeš?“

„Vedení si přeje tvoje psychologické konzultace, milá Oldřiško. To přece víš.“

„Tak se domluvme, kdo bude koho léčit. Jak se tak na tebe dívám, u tebe by to přineslo větší efekt,“ zahlaholila Oldřiška hned ode dveří ordinace. „Můžu si tady zapálit?“

„Samozřejmě že ne.“

„Výborně,“ Oldřiška odfoukla dým Severákovi do tváře. „Tak mi sem přival nějakou svou publikaci nebo diplom, ať mám na co odklepávat.“

„Vůbec ses nezměnila.“

„To je lichotka, že?“ usmála se jízlivě.

„Co mi zbývá, tebe nejde urazit ani vytěsnit.“ Boris se jí zahleděl přes cigaretový dým do tváře. „Chybíš mi.“

„Pět let, kamaráde, pět let. Nemusíš drancovat svý svědomí. Je to minulost.“

„Pro mě ne. Chci tě zase vídat.“

„Borku, jsem tady správně kvůli tomu, abys mě psychicky stabilizoval, a ne mě tahal do postele. Nebo se pletu?“

„Oldřiško, znám tě. To druhé by mi šlo mnohem líp. Na to první si troufne leda blázen.“

„Tak mi to tady podepiš, že máme za sebou sezení. Ležení nemusíš zmiňovat.“ Tak teda pět let, prolétlo jí hlavou. Policejní školení v Beskydech. Hádali se tam spolu o liberálních proudech ve Státech, kterým on fandil.

„Jsou to jen zasraní levičáci, kteří se udělají do trenclí, sotva zahlídnou zrzavej fous z Lenina. Jsou to hysteričtí, uvřískaní kašpaři, chtěj spasit svět, ale na cizí účet. Ve skutečnosti zvládnou tak leda okrást ty, co makaj. Takovejch tady už bylo, kteří chtěli rozdávat z cizího. Pamatuj, Borisi, na světě není spravedlnost a neexistuje rovnost. Nikdy nebyla a nebude. Můžeš si hulákat s těma svýma demokratama a zelenejma hlenama, nebo jak si ti fanatici z Greenpeace říkají, jak chceš, ale tak to je.“

„Ale tady jde přece o nastavení světa. Aby nebyli trestáni lidi svým původem nebo tím, že se jen blbě narodili. Každý by měl mít přece právo na…“

„Leda hovno, milej zlatej. Na světě byla vždycky smrt a život. Bohatství a chudoba. Jsou tu blbci i géniové. Krasavci i ohavy. Skvělí lidi i zmrdi. Zdraví a nemocní. Ženský a chlapi. A nemůžeš chtít, aby se to smíchalo a všichni měli ode všeho stejně. Nebo aby byla jen ta jedna polovina z obou protipólů. To je, jako bys zrušil sever nebo noc nebo mráz, protože ti připadá jih a den a teplo víc sexy a příjemnější. A Země by neměla bejt kulatá, protože hrany se cítěj vyčleněný. Ty vole, tak to je pičovina. Jestli to krákorá ta jejich americká vohyzda Pelosi a ti její zfanatizovaní vojebové, tak jen doufejme, že se to nepřenese přes oceán až sem. To by byl konec.“

„To ale hodně zjednodušuješ, Oldřiško. Nejsi přece tak hloupá, abys nevěděla, že je to složitější. A že tahleta unáhlená rezolutní tvrzení nefungují.“

„Jenže věci jsou ve skutečnosti jednoduchý. To jen ty a ti pošahanci, kterým tak zvlhle fandíš, to vidí složitě. Svět je jednoduchej a funguje bez ohledu na to, jak to lidi hodnotí. Je to jednoduchý tak, že to dokáže pochopit jen takovej primitiv, jako jsem já, ty zakomplexovaná překomplikovaná truhlo.“

„Zkus mě taky trochu vyslechnout, Oli. Nemůžeš všechno hned šmahem odsoudit. Ani nevíš, co říkáš, a já…“ Boris to nevzdával.

„Jestli ti to pořád není jasný, tak ti to řeknu úderněji.“

„Nechci se s tebou hádat.“

„Chceš se se mnou vyspat a teď máš nahnáno, že po tý hádce jsi mě naštval a nic z toho nebude.“

„Oldřiško, to si děláš legraci. Takhle bagatelizovat všechno. Vždyť si jen povídáme a já…“

„Tak chceš?“

„Co prosím?“

„Tak za deset minut u mě na pokoji. Když přijdeš, dáváš mi tím za pravdu, že všechno se řídí úplně jinýma pravidlama než nějakou zajebanou sociální spravedlností.“

A tak toho večera přesvědčení doktora Severáka o nutnosti reformovat svět a zabalit ho do všeobjímající liberální demokracie jako do plínky, pochopitelně tou posranou stranou dovnitř, hezky roztálo. Alespoň dočasně. Podlehl Oldřišce. Předně proto, že to byla samice, a ne nějaká androgynní bytost s nejasným uspořádáním chromozomů. Taky mu imponovalo, až dráždivě, její urputné odmítání názorů, které pozvolna prorůstaly společností. Rozcupovala mu je před obličejem jak smradlavé fusakle a s výsměchem hodila do škarpy. Ta její vzdorovitost! A především proto, že se s ní konečně cítil jako muž. Dovolila mu chovat se jako chlap, který se nezakuckává ohledy a feminismem. Z jejího pokoje se vrátil rozkouskován na jednotlivé prvky. A už nikdy je nedal dohromady tak, jak byly před tím.

Ne že by se kompletně přerodil ve svých názorech, ale už nestřílel jak šílenec tam, odkud cítil přicházet jiný názor. Byl to půlroční vytrvalostní překážkový běh v drsném terénu. Tak nějak by připodobnil období, kdy se sblížil s Oldřiškou. Kdyby bylo po jeho, běžel by s ní dál. Bylo to vyčerpávající soužití, a kdykoliv myslel, že už má cílovou pásku na dosah, trať se znovu zkroutila do nepřehledné zatáčky. Nikdy nevěděl, na čem je.

„Hele, Borisi, nepotřebuji, abysme spolu trávili každou volnou chvilku. Ani se nechci usadit. Říkám ti to na rovinu už od začátku. Jsem divokej kůň. Nemůžeš mě držet. Spadneš ze sedla.“

A tím slibný příběh skončil. Boris si ovšem i po letech uvědomil, že ještě zdaleka neodezněl. Jako dobrý parfém, který nikdy úplně nevyvane a pořád se připomíná.

A teď tu seděla před ním. Pořád stejně přitažlivá. Pěkná ženská oděná v nepochopitelně mužské povaze. Drze mu vydechovala kouř do očí a tvářila se, že jde léčit z posttraumatické deprese ona jeho.

Nakonec to tedy vyřešila po svém.

Vždycky si dělala všechno po svém. Proto ta chada v Brdech. Odmítla nabízené kolo i košík na houby. Na obojí se tvářila, jako by jí podávali suché z nosu. Hovorný majitel se horlivě pídil, zda přece jen něco nepotřebuje, a že bydlí hned dole ve vsi a cože tak sama. Když viděl, jak si odnáší z auta basu piv a vrací se pro další, už se raději na nic neptal. „Mám všechno, co potřebuju. Klíče vám pak hodím do kastlíku,“ zahlaholila ode dveří a pak už ji neviděl.

Opravdu nesdílela úplně dojem vedení, že by si měla dát nějaký čas na oddech. Nesnášela ty řeči, že vypadá přepadle a unaveně. Že na ženskou je to obrovský zápřah, dělat na kriminálce.

„Poslyšte, dělám tuto práci právě proto, abych se vyhnula podobným ohleduplným kydům. Nepotřebuju přebalovat ani přepudrovat. Vypadám, jak vypadám, a zabitejm je u prdele, jestli je vyšetřuje pěstěná a vyspaná baba, která jí pětkrát denně a ve čtyři končí, protože má jógu a kroužek sebepoznání. Je to moje volba, jasný?“

„Je to obvyklý postup, Oldřiško. Aspoň čtrnáct dnů. Jste pro mě nepostradatelná, ale potřebujeme vás čerstvou a dravou. Sama uvidíte, co to s vámi udělá.“ To už naléhal i podplukovník Liezner.

„Dobrá, vyprázdním si kebuli. Jenom dva týdny. A chci vědět, co se děje.“

„Beze všeho. Stejně budu rád, když budete k zastižení. Pro každý případ.“

Táhly se za ní nevyčerpané dovolené jak smrad z přetopené tramvaje. Zavolala Oskarovi. Věděla, že ten převrhne své laboratorní sklo nadšením, až zjistí, že si jeho Oli konečně po letech dopřeje volno. V blahé víře, že jejich setkání nebudou mít průběh jak zrychlený klip. Jeho radost ale přeťala jasným: „Pojedu pryč. Chci být sama. Ozvu se ti. Možná.“

Takže teď sedí v chladné chatě.

Zápolila s ohněm v kamnech. Déšť zaléval louku a vítr mával odevzdanými větvemi bříz. Oldřiška do sebe nalila pivo. Navlékla pohorky a pláštěnku a vyrazila nazdařbůh do kopců. Fascinovaná divokou prázdnotou brdských lesů a planin šlapala mezi tloustnoucími prameny rozlitých kaluží. Tak báječně sama! Kdo by vytáhl paty do takové sloty. Vítr se hádal s deštěm. Mraky se hrnuly uhasit už sotva doutnající slunce. A Oldřiška šla a za sebou nechávala čvachtavé stopy.

Mozek znovu otevíral vzpomínky na předešlý případ. Na osudy těch, kterým už nebylo pomoci, zbylo jim jen právo na satisfakci. Na příběh zoufalce, kterému se oběti náhodně připletly do cesty. Všichni ti zemřelí a žijící jí dělali společnost a ona jednoho po druhém zpracovávala, tak jako dračky derou peří, až z nich zbude jen malé duté brko. Prošlapávala se marastem bažinaté cesty i své špinavé práce. Vyklidit to všechno z hlavy. Až na dřeň. Až k absolutnímu tichu. Když už i poslední vlákno nepromokavé látky přišlo o svou pověst water resistant, otočila se a zamířila zpátky.

Kalhoty se jí každým krokem lepily na nohy jako kůže malých chladnoucích mrtvolek. Zdálo se jí, že v botách vyčvachtala z vody pěnu do kapučína. Po třech hodinách kymácivého pochodu, který víc připomínal chaotické hledání ztracené cesty, dorazila zase k chatě. Sehnutá před vlezlým náporem deště. Prsty ve vyždímané kůži vytáhla klíč a zabořila ho do zámku. Poprvé po nadlidsky dlouhé době nemyslela na nic jiného než na horký čaj. Na to, až ze sebe mlaskavě odlepí hadry a svede boj s botami, jejichž tvar a barva se dávno ztratily v blátivém zábalu.

Zalezla do titěrné sprchy. V bojleru to nejdřív zaškrundalo jak v hladovém břiše. Čúrek ledové, pak vroucí vody. Neuhnula před žádným. Vzhlížela k zašlé sprchové hlavici jako ke smilování a ono přišlo. Proud střídavě horkého a vlažného blaha ji jemně fackoval po tváři a celém zkřehlém těle. Poslouchala to šumění s hlavou zbožně zakloněnou ke zdroji, jako by poslouchala nedělní kázání. Dokud ohřívači nedošel dech.

„Kurvafix!“ uskočila před nečekanou ledovou kudlou, která zlomyslně zakončila sprchovací obřad a projela jí kůží. Rychle nahmatala páku a ukončila tu mrazivou řezničinu. Zabalila se do osušky. Dlaní setřela zamlžené poloslepé zrcadlo a usmála se sama na sebe. „Jo, to zvládneme, holka.“

Ticho přerušilo pískání konvice. Klokotavě zalila pytlík čaje v baňatém čtvrtlitrovém hrnku. Navlékla se do tepláků a tlustých ponožek. Ukrojila si dva krajíce chleba z místní samoobsluhy. Fascinovalo ji, jak omezený výběr tu mají. Když procházela s nákupním košíkem, přivedlo ji to zpátky do dětství. Prázdniny u babičky na vsi. Ta jistota světa, ve kterém není třeba dlouho přemýšlet, zkrátka jeden druh chleba, rohlíky, nějaký sýr, troje sušenky, trvanlivý salám, nóbl vídeňské párky a kafe standard. A eskymo na cestu. Přinášelo to zvláštní druh zklidnění.

Vhodila dvě kostky cukru do medově zbarveného čaje. Tikající hodiny uklidila dávno na chodbu. Poslouchala ticho. Nebylo ani trochu děsivé. Cítila záchvěvy srdce. Svůj dech. Oddávala se mu. Cinkot lžičky, když jí narážela o stěny hrnku, působil hromotlucky a nepatřičně. Přetlačovala se s tichem o dominanci, ale jen z nezbytnosti.

Zalezla do postele a stránky knihy otáčela tak jemně, jako by to byly pavučiny. Když se přikrývala těžkou peřinou, zpomalila pohyb tak, aby se jeho zvuk rozprostřel pokojem až do neslyšitelna. Božské ticho. Bylo jako tichý zabiják, který nenápadně likviduje uřvané běsy v její hlavě.

Ráno se probrala krátce po osmé.

Kdy naposledy spala tak vydatně? Kdy naposledy neprocitala s případy rozevírajícími se před ještě dospávajícíma očima jako nedělní New York Times? Kdy naposledy nevstala jen tak, s prázdnou hlavou a zvířecí chutí k jídlu? Boty vyschly až k večeru, tak se přes den válela nebo jen tak naboso vysedávala před chatou.

Než sem na brdskou samotu dorazila, byla otrávená z toho, co tu bude pohledávat. Teď ji nic takového netrápilo. Neměla program. Nikoho nečekala. Nikam nespěchala. Nevěřícně se den co den probouzela s obřadně lehkou myslí. Opatrně čekala, jestli na ni nevybafne nějaký zádrhel, problém, průšvih, který chce podrbat a vyřešit. Ale nic. Zbylo jen ticho. Po deseti dnech přestala vnímat, zda je úterý nebo pátek.

Zavolala Oskarovi. „Oski, budeš dnes doma?“

„Oli, panebože, volám ti každej den. Proč mi to nebereš?“

„Odseděla jsem si povinný volno.“

„No, to je dobře, potřebovalas to. Ale stejně. Ani jsi mi neřekla, kam jsi odjela.“

„Nebyl důvod. Tak budeš?“

„Ano, ano! A jak ses vůbec měla? Povídej!“

„Mám vymeteno jak v hladovým špajzu. Takže jo, jsem zrelaxovaná, až mi z toho šibe. Vrhnu se nejdřív na tebe, pak do práce. A mám chuť na pořádnou flákotu masa.“ A zavěsila.

Oskar, jeden z jejích nápadníků vytrvalců, kterému neustále unikala cílová páska, ale ze všech snaživých borců k ní měl nejblíž, si oddechl. Nečekal, že by se jí něco zlého stalo. Zvykl si, že s Oldřiškou nebude nikdy nic najisto a podle plánu, a už vůbec ne podle něho. Pořád se mu vzdalovala a pak se zas nechala doběhnout, aby si s ním pohrála a znovu zmizela. Tak neuvěřitelně svéhlavá a nepoddajná. Mávala s chlapskou ješitností jak s proprděnými slipy. A přesto ji měl rád. Jako ještě nikdy nikoho. Věděl, že to bude vždycky spíš ona, kdo by je ubránil před napadením, kdo bez obav vystřelí a kdo potáhne flám.

Jenže on ji potřeboval chránit před ní samotnou. Měla v sobě příliš mnoho kuráže a žádnou stopku. Žádnou sebelítost. Sebelásku. Nic z toho. Byla zranitelná a až nelidsky laskavá, ale fanaticky se tomu bránila. Věděl to. A miloval ji. A teď byl rád za to pořadí, v jakém měl před ni nastoupit. Nejdřív on, pak práce.

Velký pokrok.

Oldřiška byla zpátky.

Kapitola 1

25. února, poprava

Nenápadná postava v šedých teplácích, vojenské parce a obličejem ponořeným až po obočí v černé čepici s kuklou se připravila. Zhluboka dýchala jako před startem, který nechce pokazit. Věděla, že nastal vhodný okamžik. Čekala na to tak dlouho. Nesmí udělat chybu. A že žádnou chybu neudělá, o tom byla přesvědčená. Všechno jí šlo na ruku. Mrholí, nikde ani náznak života. A ten blázen určitě vyjede. Vždycky vyjíždí, bez ohledu na počasí.

Přesto ji prostoupil naprostý klid, skoro se zdálo, že se nepatrně usmívá. Uleví se jí? Nebude jediný člověk na světě, který by si na to otevřel nejdražší láhev vína a zapil tu radostnou zvěst, že je po něm. Dnes jim všem dodá důvod, tu vývrtku, kterou vytáhnou těžkým aromatem prodchnutý korek a hltavě vypijí zádušní láhev až do dna.

Všechno bylo připravené. Mrkla na svého přítele, Hugo se tvářil vyrovnaně, skoro i dychtivě. V uších ji doprovázela melodie „Bone Dry“ od Eels, měla ráda hudbu stejně jako ticho. Schválně se protloukali houštím, aby nezanechávali v rozměklé stezce stopy. Musí jet tudy. Jasně, určitě pojede tudy.

Na rozdvojce cest ležel padlý kmen. Nebylo snadné ho tam přitáhnout, ale když máte cíl, dává vám do rukou obrovskou sílu. A taky nápaditost. Bude tak mít jedinou cestu na výběr. Znala ho. Nebude se chtít protloukat krkolomnou stezkou, obzvlášť když cedule už z dálky zářivě hlásá „Nevstupovat, práce na odstranění popadaných stromů“. Přitiskla ji připínáčky k věkovité kůře javoru už včera ráno, hlavně na nic nezapomenout.

Vytáhla z batohu nylonové vlákno. Kdo by řekl, že bude tak obtížné ho pevně utáhnout. Pořád prokluzovalo mezi prokřehlými prsty. Výsledek ji potěšil, lanko drželo pevněji než jarní pihy, zařezávalo se jí ostře do boků, když se do něj plnou vahou zhoupla. Překvapilo ji, jak dokonale splývalo s okolím, působilo jako dlouhé laso babího léta, po kterém se v září vznášejí neposední pavoučci s touhou dobývat nový svět.

Za dvacet minut by tu mohl být. Došla k potoku překontrolovat jámu. Mezi čerstvou kančí orbou nevzbuzovala odrytá zemina žádnou pozornost. Dokonce to vypadalo, že na ní divočáci v noci ještě zapracovali. Ovládl ji klid. Oblohu proťal stín vrtulníku, hnal se s odstupem za hřmotem motoru jak ponížený lokaj. Zaslechla zapraskání drobného klestí a namrzlého listí. Už se blížil. Dej bože, ať je to on. Schovali se za objemný kmen uschlé vrby. Tiše vyčkávali a zachytávali všechny zvuky přicházející tím směrem a jejich mozky je okamžitě přepočítávaly na smršťující se vzdálenost.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

Kapitola 1