Druhý spánek

Robert Harris

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

The Second Sleep

Copyright © Robert Harris, 2019

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6871-2

Věnováno Samovi

Naši předkové zažívali až do konce rané moderní doby většinou dvě hlavní údobí spánku… Počáteční údobí se obvykle označovalo jako „první spánek“… Následující údobí se pak nazývalo „druhý“ nebo „ranní“ spánek… Obě fáze trvaly zhruba stejně dlouho, přičemž lidé zůstávali po půlnoci nějakou dobu vzhůru, a teprve pak se opět vraceli na lůžko.

A. Roger Ekirch Ke konci dne: Dějiny noci

Stačilo kopat pár stop do hloubky v polích nebo na zahradě a narazilo se na urostlého vojáka nebo úředníka impéria, který zde v klidu tiše odpočíval už více než patnáct set let. Kostry ležely většinou na boku v oválné jamce vytesané do křídy jako kuřata ve skořápkách, kolena přitažená k bradě. Na prsou nebo na čele mívaly fibuli, bronzovou brož, v ruce zbytek kopí, u kolen urnu, na hrdle pohár a láhev u úst… Žili už tak dávno, v době, která se tolik lišila od současnosti, jejich naděje a pohnutky byly tak vzdálené našim, až se zdálo, že mezi nimi a živými je proud tak široký, že jej ani duchové nemohou překročit.

Thomas Hardy Starosta casterbridgeský

Kapitola první

Skryté údolí

Pozdě odpoledne v úterý devátého dubna léta našeho vzkříšeného Pána 1468 bylo možné zpozorovat osamělého jezdce na koni, kterak opatrně hledá cestu přes divoká rašeliniště oné starobylé oblasti jihozápadní Anglie, známé od anglosaských dob coby Wessex. Jestliže se onen mladý muž tvářil znepokojeně, můžeme si být jisti, že k tomu měl dobrý důvod. Už uplynula více než hodina od chvíle, kdy naposledy viděl živou duši. Brzy se setmí, a pokud ho přistihnou venku po zákazu vycházení, hrozí mu, že stráví noc ve vězení.

Předtím se zastavil v tržním městě Axfordu, kde skupina drsně vyhlížejících chlapíků popíjela před hospodou, hned pod vývěsním štítem s namalovanou labutí. Muži na sebe nejdřív dělali obličeje kvůli jeho cizímu přízvuku a posměšně napodobovali jeho vytříbené vyjadřování, ale poté ho ujistili, že k dosažení cíle mu postačí pouze jet přímo za zapadajícím sluncem. On však už začínal mít podezření, že to mohlo být nějaké další místní darebáctví. Sotvaže totiž minul vysoké zdi městského vězení, kde na šibenicích visela rozkládající se těla tří zločinců, a přejel přes řeku do otevřené krajiny, zakryla západní oblohu těžká mračna a zapadající slunce zmizelo. Vysoká věž axfordského kostela za jeho zády se už dávno ponořila pod obzor. Cesta před ním se klikatila a klesala mezi neobydlené hřebeny pokryté temnými lesy a pokračovala úseky divoké pustiny zdobené ojedinělými keři žlutého hlodáše, než se vytratila do tmy.

V tuto chvíli všechno znehybnělo způsobem, jaký v těchto místech často signalizuje změnu počasí. Všichni ptáci ztichli, dokonce i obrovští červení luňáci se svým nelibozvučným pronikavým křikem, který ho pronásledoval celé míle. Nad slatininami se táhly studené závoje mlžného oparu a obtáčely se kolem něj a on poprvé od chvíle, kdy ráno vyrazil, pocítil potřebu hlasitě se modlit o ochranu ke svatému Kryštofovi, po němž má jméno a který na zádech přenesl malého Ježíše přes řeku.

Po nějakém čase cesta začala stoupat do lesnatého svahu. A jak stoupala, zužovala se, až byla jen o trochu lepší než polní cesta – zvlněnou hnědou zeminu pokrývaly sem tam kameny, úlomky měkké modré břidlice a žlutý štěrk, a tím vším se proplétala stékající dešťová voda. Z příkrých svahů po obou stranách se zvedala vůně divokých bylin – plicníku, meduňky a česnáčku –, zatímco přečnívající větve visely tak nízko, že jim musel uhýbat a odstrkávat je paží, čímž uvolňoval další spršky studené vody, která mu promáčela hlavu a vtékala do rukávu. V přítmí cosi zavřísklo a zableskla se smaragdově zelená. Srdce mu skočilo málem do krku, třebaže si téměř vzápětí uvědomil, že to není nic zlověstnějšího než obyčejný malý papoušek. S úlevou zavřel oči.

Když je znovu otevřel, spatřil před sebou cosi nahnědlého. Nejdřív to mylně pokládal za spadlý strom. Otřel si obličej rukávem a předklonil se v sedle. Jakási osoba v dlouhém jutovém kabátci, připomínajícím mnišskou kutnu s kapucí, tlačila kárku. Stiskl koni boky koleny a popohnal ho kupředu. „Bůh s vámi!“ křikl dolů na podivný zjev. „Jsem tu cizí.“

Ta osoba tlačila vozík dál ještě usilovněji a předstírala, že neslyšela, takže byl nucen objet ji ještě jednou. Tentokrát se otočil tak, aby úzkou cestu zahradil. Všiml si, že vozík je naložený balíky vlny. Uvolnil provázky, které mu u krku stahovaly přehoz přes ramena. „Nechci vám ublížit. Jmenuji se Christopher Fairfax.“ Stáhl mokrou látku dolů a nadzvedl vous, aby ukázal bílý kolárek kolem krku. „Jsem kněz.“

Deštěm na něj nahoru zamžourala mokrá hubená mužská tvář. Muž si pomalu a zdráhavě stáhl kápi a odhalil úplně holou hlavu. Voda stékala po nablýskané pleši, na jejímž vrcholku bylo vidět krvavě červené mateřské znaménko ve tvaru půlměsíce.

„Vede tahle cesta do Addicottu St George?“

Muž se poškrábal na mateřském znaménku a přivřel oči, jako by usilovně namáhal paměť. Nakonec se zeptal: „Vy myslíte Adcut?“

Z Fairfaxe stékala voda a docházela mu trpělivost. „Ano, tak dobrá – do Adcut,“ odpověděl.

„Ne. Půl míle nazpátek je rozcestí. Musíte jet po tý druhý.“ Muž si ho prohlížel odshora dolů. Do obličeje se mu vloudil spiklenecký výraz – rozvážná venkovská mazanost, jako by oceňoval kus dobytka na trhu. „Na tu práci jste mladej.“

„A přesto dost starý, myslím!“ Fairfax se přinutil k úsměvu a uklonil se. „Mír s vámi.“

Trhl uzdou, obrátil svou postarší šedou kobylu a opatrně odjížděl po rozbředlé cestě zpátky dolů, dokud nenašel místo, kde se rozdvojovala. Druhou cestu bylo téměř nemožné zahlédnout, pokud na ni nebyl člověk předem upozorněn. Takže ti darebáci v Axfordu měli skutečně v úmyslu nechat ho zabloudit – podraz, jakého by se nikdy neodvážili, kdyby věděli, že je kněz. Měl by to oznámit místním šerifům. Ano, cestou domů přesně tohle udělá. Ať na ty pitomé venkovské hňupy dopadne plnou vahou zákon – vězení, pokuta, ať je na den vsadí do klády a lidé po nich hází kameny a výkaly…

Tato druhá cesta byla ještě strmější. Staré stromy po obou stranách, již zcela olistěné, se skláněly pouhých pár metrů nad jeho hlavou, jako by se chtěly poradit. Jejich propletené větve nepropouštěly žádné světlo. Zdálo se, že v tomto vlhkém tunelu už nastala noc. Kobyla se vzpínala a odmítala ho nést dál. Objal ji kolem krku a pošeptal jí do ucha: „No tak, May. Do toho!“ Jenže byla podrážděná, s léty se stala paličatá, spíš mezek než kůň, a on musel nakonec seskočit a vést ji.

Na nohou se cítil ještě zranitelnější. V peněžence měl na výdaje dvacet liber, které mu předchozího večera děkan odpočítal minci za mincí, a mnoho poutníků už zavraždili pro polovinu takové částky. Jak popotáhl uzdu, smekaly se mu v blátě boty. To je ale povedený žert, pomyslel si hořce. Biskup se sice usměje jen zřídkakdy, ale to neznamená, že úplně postrádá jistý smysl pro humor. Poslat někoho třicet mil daleko, do nejvzdálenějšího kouta diecéze, v takové záležitosti a na takové herce…

Představil si, jak se jeho kolegové shromažďují k obvyklé časné večeři – jsou usazeni na dlouhých lavicích před obrovským krbem v kapitule, biskup sklání svou úzkou prošedivělou hlavu k modlitbě před jídlem, obličej i v záři plamenů stále šedobílý, jen v malých tmavých očkách se mihne záblesk zlomyslné veselosti. „A nakonec se pomodleme za našeho bratra v Kristu, Christophera Fairfaxe, který dnes večer slouží naší svaté matce církvi… v dalekých končinách!“

Připadlo mu, že nějaký mizerný potok nedaleko zurčí smíchem.

Avšak ve chvíli, kdy si už zoufal, objevila se na konci zarostlé cesty bledá záře a po dalších pár minutách znaveného ploužení se vynořil do zbytku denního světla a zjistil, že se ocitl na vrcholu kopce. Po pravé straně se terén příkře svažoval. Na malých políčkách s nízkými nasucho stavěnými zídkami se popásaly krávy, ovce a kozy. Zchátralé dřevěné stáje vystavené zimním větrům byly cínově šedé. Dole v údolí, asi o míli dál, protékala řeka překlenutá mostem. Vedle ní se kolem čtyřboké kamenné věže kostela rozkládala malá osada domků s doškovými střechami. Tu a tam stoupaly vzhůru lehoučké proužky šedobílého kouře a splývaly s tmavší šedí oblohy. Nízké mraky se hnaly nad okolními kopci jako vlny prchající před bouří na moři. Přestalo pršet. Měl pocit, že ty komíny cítí. Představoval si světlo, teplo, společnost, jídlo. Vlahý a čerstvý večerní vzduch mu zlepšil náladu. Dokonce i May ožila natolik, že svolila, aby znovu nasedl.

Když vklusali do středu vesnice, padla už skoro tma. Mayiny podkovy klapaly na klenutém kamenném mostě přes řeku a čvachtaly v úzké rozblácené ulici. Díky své vyhlídce z koňského hřbetu mohl nahlížet do nabílených domků po obou stranách. Některé měly malé předzahrádky s bílými dřevěnými ploty. Většinou vedly přímo do ulice. V několika oknech zářily svíčky; v jednom zahlédl bledou tvář kulatou jako měsíc, ta však rychle zmizela za záclonou. Zastavil se před krytým vjezdem na hřbitov u kostela a rozhlédl se kolem. Přes hřbitov vedla dlážděná cesta k portiku kostela, o kterém tušil, že tu musí stát přinejmenším tisíc let, spíš patnáct set. Kolem středu vlajkového stožáru na vrcholu věže se ovíjel červený a bílý praporec Anglie a svatého Jiří vyvěšený sklíčeně na půl žerdi.

Za zdí na opačné straně hřbitova stál polorozpadlý jednopatrový dům s doškovou střechou. Když se teď podíval pozorněji, na prahu rozpoznal vyhublou postavu ženy oblečené v černém, která držela lucernu a pozorovala ho. Chvíli se na sebe dívali přes náhrobní kameny obrostlé lišejníkem. Ona pak svítilnu maličko pozvedla a pohnula s ní dopředu dozadu. Zvedl ruku, pobídl kobylu a objel hřbitov k čekající postavě.

Kapitola druhá

Otec Fairfax se seznamuje s otcem Thomasem Lacym

Odvedla ho hned nahoru, aby se podíval na otce Lacyho. Měl sotva čas odložit na chodbě své zavazadlo, shodit ze sebe promáčený přehoz přes ramena a zout si zablácené boty, a už ji následoval, celý ztuhlý a s nohama pokroucenýma od hodin strávených v sedle, po úzkém dřevěném schodišti nahoru na podestu.

Přes rameno ho informovala, že se jmenuje Agnes Buddová, je farská hospodyně a vyhlížela ho celý den. Pod její uctivostí rozeznal jemný náznak výčitky.

Musel sklonit hlavu, aby prošel nízkými dveřmi. V ložnici byla zima a páchlo tu chlorové vápno. Okno se otvíralo dokořán do modravého soumraku; pod tabulemi z olovnatého skla se na prkenné podlaze udělala dešťová louže. O prádelník se zásuvkami se opíralo černé víko rakve. Samotná rakev spočívala na posteli. Na nočních stolcích po obou stranách masivního dřevěného rámu postele stály svíce, spolu s knihou a brýlemi, jako by mrtvý právě dočetl. Plamínky svící v průvanu neklidně poblikávaly.

Opatrně přistoupil k rakvi a pohlédl dolů. Mrtvola byla dlouhá a hubená, obalená pilinami a zahalená do tenoučkého lněného rubáše; vypadala jako kukla těsně před vylíhnutím hmyzu. Obličej zakrýval bílý krajkový kapesník. Pohlédl letmo na hospodyni. Přikývla. Uchopil oba horní rohy kapesníku mezi palci a ukazováky a odložil ho stranou.

Za svůj krátký život již viděl spoustu mrtvol. V té době se jim v Anglii stěží dalo vyhnout. Visely v železných klecích, jako ti bídní odsouzenci v Axfordu, aby odstrašily ty, kdo jednají proti zákonu. Objevovaly se přes noc na zápražích nebo pozemcích ležících ladem, zejména v zimě, a ležely tam, dokud se někdo neobtěžoval zaplatit nočnímu uklízeči, který ráno sbíral obsah nočníků jednotlivých domácností, aby mrtvoly odstranil. Když se nedávno začala rychle šířit hnilobná horečka, uděloval poslední pomazání nemluvňatům a zároveň zavíral oči jejich prarodičům. Takovouto mrtvolu však ještě nespatřil. Nos zlomený, oční důlky podlité krví. Přes čelo se táhla hluboká rána. Pravé ucho zohyzděné, jako by ho někdo napůl ohryzal. Navzdory pokusu zamaskovat tato znetvoření olovnatou bělobou, rány práškem zelenavě prosvítaly. Výsledek byl škaredý. Lacy neměl žádný vous, což bylo pro kněze nezvyklé, jen šedivé strniště.

Fairfax sklonil hlavu k požehnání a ucítil hnilobný pach rozkladu. Rychle se odtáhl. Starý kněz měl už být v hrobě.

„Jak je to dlouho, co umřel?“

„Týden, otče. Bylo teplo.“

„A v kolik hodin je pohřeb?“

„V jedenáct, důstojný pane.“

„Obávám se, že je už vskutku načase.“ Vrátil kapesník na potlučený obličej, ustoupil o krok a udělal znak kříže. „Mír s ním. Kéž věrný služebník Páně spočine v Kristově náručí. Amen.“

„Amen,“ opakovala hospodyně.

„Pojďte, paní Buddová – zakryjeme rakev.“

Společně přenesli těžké víko k posteli a položili ho na rakev. Dobrá obyčejná truhlařina, pomyslel si Fairfax – poctivý anglický dub nalakovaný na černo, mosazná držadla po stranách jako jediná okázalost, víko dobře pasující na rakev, aby pach zůstal uvnitř. Agnes vytáhla prachovku, kterou měla za pasem, a víko pečlivě otřela. Chvíli spolu nad rakví rozjímali, pak si žena povšimla louže pod oknem. Tiše cosi zamumlala, přešla k otevřenému oknu, vytřela louži a mokrou prachovku pak vyždímala ven do zahrady. Když se chystala okno zavřít, poznamenal: „Možná bude lepší nechat ho otevřené.“

Na podestě vytáhl kapesník a předstíral, že smrká. Pořád ten pach cítil. „Co ty šrámy v obličeji…? Nebožák! Jak k nim přišel?“

„Utrpěl je, když padal, důstojný pane.“

„To musel být nezvyklý pád.“

„Sto stop, aspoň to říkají.“

„Kdo to říká?“

„Ti, co ho našli, důstojný pane – kromě jiných kapitán Hancock, církevní úředník pan Keefer a kovář pan Gann.“

„V jakou denní dobu se to stalo?“

„Odešel z fary v úterý odpoledne s lopatkou v ruce a v pevných botách a už se nevrátil. Začali po něm pátrat a ve středu večer ho přinesli domů mrtvého.“

„On hodně chodil?“

„Ano, důstojný pane. Skoro všude jen pěšky. Na koni zřídka. Před několika lety se koně úplně vzdal.“

Zavedla ho dolů a do obývacího pokoje, kde v krbu hořel slabý oheň, který nedokázal zbavit místnost chladu. Na stole bylo prostřeno pro jednoho.

„Budete chtít večeřet, otče?“

Před hodinou byl strašně hladový. Teď se mu při pomyšlení na jídlo zvedal žaludek. „Děkuju vám. Ale nejdřív se musím postarat o koně.“

Vracel se kamennou chodbou. Již začínal přemýšlet, jak odsud unikne. Snažil se rozpomenout na jméno té hospody, před kterou se zastavil v Axfordu. U Labutě, tak se jmenovala. Jestliže je pohřeb v jedenáct, mohl by z vesnice vyrazit v jednu a u Labutě být snadno do večeře.

Domovní dveře měly těžký zámek, který se blyštěl novotou. Otevřel ho a vykročil do zahrádky. Vše kolem se lesklo a vlhký večer voněl mokrou trávou a kouřem páleného dřeva. May byla pryč. Uvázal ji přece ke sloupku vrat. Neudělal to pořádně? Rozhlédl se po ztemnělé vesnici. Nikde žádné světlo. Uši mu zalehlo hluboké venkovské ticho jako vata.

„Nedělejte si starost, otče,“ ozvala se za ním Agnes. Při zaslechnutí jejího hlasu v tom tichu sebou trhl. „Rose ji už ustájila.“

„To je od ní laskavé. Poděkujte jí prosím za mě.“

Zmocnilo se ho podivné podráždění, jehož důvody nedokázal pořádně určit. Popadl svou brašnu a následoval hospodyni zpátky do obývacího pokoje.

„A teď, paní Buddová,“ pokusil se promluvit věcně, „potřeboval bych si s vaším dovolením ujasnit pár otázek.“ Položil brašnu na stůl, prohrabal ji a vytáhl penál a pár listů papíru. „Ale pěkně po pořádku…“ usmál se na ni, aby se uvolnila, „je tady nějaký inkoust?“

„Jaké otázky to mají být?“ Vypadala ostražitě. Přemýšlel, kolik jí může být let. Možná padesát. Nezdravě zažloutlý tuctový obličej, vlasy již šedivé, oči zarudlé, patrně od pláče. Jak žalem stárneme, pomyslel si s náhlou lítostí. Jak jsme zranitelní, ubozí smrtelníci, pod svou marně předváděnou vyrovnaností.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola první

Kapitola druhá