KEEPING LUCY

Text Copyright © 2019 by T. Greenwood

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved

Translation © Markéta Jansová, 2020

ISBN 978-80-249-4141-7

Mým dcerám

Poděkování

Jsem vděčná všem kuchařům v téhle bláznivé kuchyni.

Děkuji svým kamarádkám Jillian Cantorové a Amy Hatvanyové, které si nikdy neodmítnou přečíst moje příšerné první verze a pomáhají mi odhalit místa hodná úprav či objevit další zádrhely. Děkuji Nealu Griffinovi, který mi nikdy neodepře právní radu, Carlene Riccelliové za všechno kolem Massachusetts a Tabathe Tovarové za to, že mi pomohla s vytvořením Lucy.

Neskonale vděčná jsem své agentce Victorii Sandersové a jejímu týmu: Bernadettě Baker-Baughmanové, Jessice Spiveyové a Allison Leshowitzové. Ohromný dík též zasluhují všichni ze St. Martin’s: George Witte, Sally Richardsonová a Lisa Senzová. Dále také Jessica Zimmermanová, Alex Casementová, Sarah Grillová, Erica Martiranová, Brant Janeway, Mara Delgado-Sanchezová a Jordan Hanley. Mojí editorce April Osbornové vděčím za její nedocenitelný redaktorský vhled, Gregu Villepiqueovi za vazbu a Olze Grlicové za další úchvatnou obálku. Zvláštní dík patří Alexandře Sehulsterové, která se tohoto projektu nadšeně ujala. Díky.

Díky též všem knihovníkům, knihkupcům a čtenářům, že i nadále vedete, propagujete a čtete knihy, které píšu.

A v neposlední řadě dík těm, kteří mě bezpodmínečně milují a pro něž bije mé srdce: rodičům, sestře, širší rodině, Patrickovi a našim dcerkám Mikaele a Esmée.

Přes všechen svůj jas a lad

luna neví, kde má spát.

Robert Frost

Kdybychom nikdy nepovstali,

neznali bychom výšku svou;

jen ti věrní sami sobě však na nebe dosáhnou.

Emily Dickinsonová

Může být daleko za lunou

nebo tam, kde právě jsi.

„Never Never Land“ z muzikálu Petr Pan,

text: Betty Comdenová a Adolph Green, hudba: Jule Styne

Zůstat s Lucy

Předmluva

Dover, Massachusetts

říjen 1969

Časem z toho začala vinit lunu. Ten rudý měsíc, který na noční obloze vypadal jako krvácející rána.

Ginny přirozeně znala povídačky o tom, že během úplňku se to nastávajícími matkami v porodnicích jen hemží. To ráno jí volala máma, aby si raději sbalila tašku do porodnice. Ginny zbývaly ještě dva týdny, Shirley nicméně trvala na tom, že musí být připravená. To dítě pak nebude čekat, až si najdeš pantofle, varovala ji. Ab bral tchyninu předtuchu s rezervou, přesto se však s radostí podvolil a před cestou k jeho rodičům na předporodní večírek naložil do kufru svého Fordu Galaxie i Ginnyin příruční kufřík s věcmi na spaní, kartáčkem na zuby a drobounkou zavinovačkou.

A opravdu, akorát když už se oslava chýlila ke konci (na hlavě jí trůnil papírový klobouk s mašličkami a všude kolem byly hezky do komínku vyskládané běloučké bryndáčky a výbavička pro miminko), ozvaly se první bolesti. A když chvíli nato tchynina hospodyně sklízela ze stolku prázdné sklenky a zpola vyzobané tácy s jednohubkami, Ginny pocítila horký proud mezi nohama. Zatímco přítelkyně a dcerušky přítelkyň Ginnyiny tchyně Sylvie kolem kmitaly a sháněly se po svých kabelkách a pláštích, Ginny seděla bez hnutí na pohovce a zoufale si přála, aby to byl jen horký punč, který na sebe převrhla. Rosa už však její sklenku dávno odnesla a Ginny měla pod zadkem úplně mokro.

Hanbou se propadala, když tam ještě dalších deset minut seděla, zatímco se k ní hosté jen hrnuli se slovy Ne, jen hezky seď, skláněli se k ní, aby ji políbili na tvář a dali svá sbohem. A pak ještě Byl to báječný večírek. Nebo Dej vědět hned, jak se to narodí ! Seděla nehybně jako socha, když se k ní sklonila její nejlepší kamarádka Marsha a zašeptala, že trocha toho skotačení v posteli věci prý popožene, pokud už chceš mít to škvrně venku. Ginny zrudla a pleskla Marshu do paže, ale hned vzápětí přítelkyni pevně objala.

„Dík, že jsi přijela,“ zašeptala Ginny. „Snad to nebyl úplný propadák.“

Marsha sem vážila cestu z jejich rodného města v západním Massachusetts, aby protrpěla skoro tříhodinové posezení u chuťově fádních jednohubek a účastnila se série hloupých party her se ženami, které holkami, jako byly ony, akorát tak opovrhovaly; dokonce i Ginnyina matka odmítla tu cestu absolvovat a vymluvila se na nějakou nepřesvědčivou zdravotní indispozici.

Bylo to v neděli, a jakmile Ab vysadil Ginny u rodičů, vyrazil s Peytonem na Petra Pana. Peytonovi byly teprve čtyři a Ginny se obávala, že je moc malý a živý na to, aby vydržel sledovat celý film. Když však pohlédla na hodinky, uvědomila si, že promítání už muselo skončit, a nejspíš tedy budou brzy zpět. Abovi nakázala, že ji musí přijet z večírku vysvobodit, jen co začnou závěrečné titulky.

„Snaží se být jen milá,“ hájil Ab svou matku.

„Já vím. Jenomže já ty ženské skoro neznám.“

„Alespoň to zkus,“ domlouval jí. „Jsou to koneckonců naše sousedky.“

Z malého domečku v Cambridgi se do Doveru přestěhovali hned poté, co Ab dokončil práva. Peyton byl tehdy batole. Ab za sebou ještě ani neměl závěrečné zkoušky a už nastoupil do firmy svého otce ve městě. Za úspěšné absolvování dostal od rodičů zálohu na jejich doverský dům. Abovi nijak nevadilo, že budou bydlet jen necelý kilometr od nich, třebaže si kdysi vysnili poklidný rodinný život někde na venkově, a ne na zkostnatělém předměstí. „Ale no tak, Gin. Není to tak hrozné. Já tu přece vyrůstal,“ obhajoval to. „A docela jsem se povedl.“ Byly to však už dva roky a ona si pořád připadala vítaná asi tak jako krtek na pikniku.

Popadla ji křeč v podbřišku a zasténala tak silně, že k ní byla Sylvia nucena vzhlédnout od odkládacího stolku, z nějž papírovým ubrouskem zuřivě drhla mokrou stopu po Marshině sklence.

„Virginie?“ zavolala na ni. „Jsi v pořádku?“

Až pak se Ginny odvážila vstát, přičemž se musela opřít o područku. Nervózně pohlédla na místo, kde seděla, aby se ujistila, že to skutečně není jen loužička jahodovozázvorového punče.

„Asi mi praskla voda. Ta pohovka mě mrzí.“

„Propána!“ řekla Sylvia a při pohledu na obrovský flek na svém divanu se pokusila o úsměv, potom vyhlédla z okna a kývla. „Je úplněk. Nejspíš se to dalo čekat.“

Ginny pocítila příval naděje – bylo to poprvé, co se Sylvia s Ginnyinou matkou na něčem shodly, bohužel toho ani jedna nemohla být svědkem.

Zanedlouho se vrátil Ab s Peytonem přehozeným přes rameno jako pytel brambor. V tu ránu k nim přiskočila Rosa, aby Peytona odnesla nahoru do hostinského pokoje. Ab vypadal utahaně, ale i natěšeně, když mu Sylvia zatepla vylíčila situaci, načež odvedl Ginny k autu, které tam stálo se střechou pořád ještě staženou.

Bylo chladno, jen pár týdnů do Halloweenu. Země byla pokrytá spadaným listím a rozlehlá stavení v sousedství Richardsonových zářila podzimními barvami.

Ab se na Ginny zubil, když jí otevíral dveře. „Doufám, že nás ten malý nechá dojet do porodnice.“

„Proč myslíš, že to bude…“ Další kontrakce ji úplně pohltila, takže zbytek věty spolkla a chytila se otevřených dveří, aby bolest ustála. Když to odeznělo, Ab ji usadil na sedadlo spolujezdce a s širokým úsměvem a dolíčky ve tvářích sedl za volant. „Dneska se nám narodí dítě!“ řekl a zavyl na krvavě rudý měsíc, jenž protínal oblohu. Potom sjel z kruhové příjezdové cesty na silnici vedoucí do nemocnice.

S další kontrakcí pohlédla k obloze a něco si přála, jako by to byla hvězda. „Kéž to dobře dopadne.“

Když se však o něco později Ginny v nemocnici probrala z anestetik, s vyprahlým hrdlem a žaludkem vzhůru nohama, tušila, že něco není v pořádku. V pokoji bylo ticho. Neslyšela zdravý dětský nářek, jen tlumený šepot lékaře a zdravotní sestry, kteří tam stáli s hlavami u sebe jako dva školáci.

Poté co lékař přistoupil k lůžku, pocítila vlnu nevolnosti z toho, jak ji kyselost pálila v hrdle. Tvářil se mile, mluvil ovšem dost kategoricky.

„Paní Richardsonová, vím, že jste ještě trochu otupělá, ale potřebuji, abyste mě teď dobře poslouchala.“

Přikývla a hlava jako by jí vážila sto kilo. Oblast mezi nohama měla v jednom ohni. Všechno ji bolelo.

„Je mi to moc líto.“

Otevřela ústa, aby mohla zakřičet, místo toho však říhla a zakryla si ústa dlaněmi, do kterých se pak vyzvracela.

„Propána,“ brblala sestra, když k ní přistoupila. Vzala látkovou plenu z hromádky na pojízdném stolku a podala ji Ginny, která si s ní otřela pusu a ruce, načež si zkusila sednout.

„Paní Richardsonová, musíte pochopit…,“ začal doktor. „Vaše dcera…“

„Moje dcera?“ Ginny plakala a slova ji pálila v krku. Holčička. „Je v pořádku?“

Sestra popošla ke kolébce na druhé straně pokoje. Ginny uslzenýma očima sledovala, jak rychle zvedá malý uzlíček, bere ho do náruče a pak s ním míří ke dveřím.

„Podejte mi, laskavě, moje dítě,“ zavrčela Ginny a málem přitom nepoznávala vlastní hlas. Sestra se zarazila, pohlédla na doktora a čekala na pokyn.

Doktor se zhluboka nadechl a přikývl, načež se sestra vrátila k Ginnyině lůžku a zdráhavě jí uzlíček předala.

Miminko neplakalo; spočívalo v její náruči klidně a tiše. Mělo černé řasy jako panenka. Nádherná holčička. Lucy, napadlo ji. Jako zářivý paprsek světla. Ginny zkoumala tvář svého děťátka, své dcerky, a pociťovala jen lásku. Srdce jí doslova přetékalo láskou. Slova lékaře k ní přicházela z daleka, jako by mluvil pod vodou.

„Paní Richardsonová, toto onemocnění s sebou nese velkou spoustu komplikací,“ řekl, jako by mluvil k malému dítěti. „Srdeční vady, problémy se zrakem a sluchem. Nedostatečná funkce štítné žlázy.“

Vady? Ginny zavrtěla hlavou. Ne, to miminko bylo dokonalé. Věděla to, navzdory omámení.

„Možná se nikdy nenaučí mluvit. Nikdy v životě se nebude moct osamostatnit. Nikdy to nebude normální děvče, paní Richardsonová. To si musíte uvědomit.“

„To je omyl,“ řekla nevěřícně, zatímco zkoumala tvářičku svého dokonalého děťátka.

Přiložila prst k Lucyině měkké, buclaté líci.

Doktor neúnavně pokračoval. „Je mongoloidní. Jedná se tedy o závažné mentální postižení. Bude slabomyslná, ne o moc chytřejší než pes. A kolik utrpení to vaší rodině přinese – ženy si nikdy neuvědomují, jak zásadní vliv má výchova imbecila na manželství. Nebo na ostatní děti v rodině. Musíte myslet na svého syna.“

„Kde je můj manžel?“ zeptala se a zkřivila tvář bolestí mezi nohama.

„Až si trochu odpočinete a účinek anestetik zcela odezní, budete uvažovat rozumněji. S vaším mužem si promluvím. Teď se trochu prospěte,“ řekl. „Nařizuji vám to jako lékař.“

Když z pokoje odešel, sestra se sklonila k Ginny, aby si od ní vzala dítě zpět, ale ta ho nechtěla pustit.

„Prosím, nechte mi ji ještě,“ žadonila. „Jen ještě chvilku.“

„Krvavý měsíc,“ podotkla sestra a smutně zavrtěla hlavou, přičemž na kyselé, ztrhané tváři se jí rozhostil výraz plný hořkosti. „Moje babička vždycky říkávala, že těhotné se nikdy za žádnou cenu nesmějí dívat na krvavý měsíc.“

Ginny se znovu obrátil žaludek a musela potlačit slzy. Hladila jemnou kůžičku na tvářičkách svého dítěte.

„Koukla jste se na něj?“ ptala se sestra, když se znovu natáhla pro miminko. Ginny ochably paže a oči jí těžkly, jak se bránila spánku. „Koukla jste se na ten měsíc?“

Éterové sny. Jako když Alenka padala do králičí nory a točila se přitom pořád dokola. Neustále se probouzet a zase usínat. Přepínat mezi polospánkem a bděním, zmítat se v přerušované dřímotě.

Když se opět probrala, nebyla si jistá, zda se teprve stmívá, nebo začíná nový den, pokoj nicméně halilo jakési snové pološero. Na okamžik se jí zdálo, že k ní doléhá štěbetání ptáků, ale pak si uvědomila, že to pláče miminko.

Její miminko. Její malá holčička. Kam ji odnesli? Snažila se rozpomenout, co říkala sestra, něco o měsíci. V hlase jí rezonovalo nařčení. Vybavila si jemnost Lucyiny tváře. Třepotání jejích řas. Nebo to byl jen sen? Plod blaženého spánku, jejž jí doktor sliboval, zatímco jí jehla zajížděla pod kůži: slastná ztráta paměti. Zapomnění. Jenže ona nezapomněla a jeho slova si vybavovala stejně jasně jako píchnutí té jehly, včelí bodnutí.

„Ále, kdopak se nám to probudil?“ zvolala sestra zvesela, když vstoupila do pokoje. Naštěstí to byla jiná sestra, nikoliv ta, co přispěchala se svým proroctvím. Se svou kletbou. „Dobré ráno!“

Ráno. Nebyla to tedy měsíční záře, nýbrž sluneční svit.

„Moje miminko,“ hlesla Ginny a slova se jí drala z úst jako suché chomáčky vaty.

Sestřička měla milou tvář a přívětivý pohled. Natáhla se pro Ginnyinu ruku a stiskla ji. „Pan doktor tu bude co nevidět, drahoušku,“ řekla. Pak jí podala pytlík s ledem. „Tohle si dejte mezi nohy. Zmírní to trochu bolest. Máte docela dost šití.“

„Lucy,“ zopakovala. „Musím vidět své dítě.“

„Mám vám donést snídani? Třeba jen trochu grepového džusu a namazaný toust? Nebo aspoň kávu?“

Ginny zavrtěla hlavou, přestože jí nazlobeně zakručelo v břiše. „Je tu někde můj muž?“ ptala se a přemítala, kde by jen mohl být.

Představila si Aba, jak v nějaké jiné místnosti čeká s kapsami plnými kubánských doutníků od otce, které pro tuto příležitost dlouho schovával v přihrádce auta. Představila si ho ve zmačkaných kalhotách a s rozcuchanými vlasy. Dost možná už se spřátelil se všemi ostatními tatínky a pravděpodobně se s nimi o nějaký ten doutník i podělil. Zdali vůbec spal nebo jedl? Dcera. Pro chlapečka vybral jméno William, protože si byl jistý, že to bude zase kluk, Ginny se však rozhodla pro Lucy. Po celou tu dobu věděla, že to bude děvčátko.

Snažila se usmívat; tahle sestřička působila mile, tak jí třeba její dcerku přinese. „Ab – můj manžel – si přál dalšího kluka, jak jinak, ale já mu říkala, že to bude holka. Prostě jsem to věděla. Máte děti?“

Sestřička si povzdychla a v očích se jí zalesklo. „Donesu trochu ovesné kaše, kousek másla a javorový sirup. Zklidní vám to žaludek. Ty léky dokážou člověka pořádně rozhodit.“

O hodinu později, když už ovesná kaše v misce zatuhla a káva stihla vystydnout, přišel doktor Wells. Bez větších servítek ji prohlédnul, načež si založil ruce na prsa.

Usoudila, že péči o pacienta bylo lepší přenechat sestrám.

„Prosím vás, kde je můj muž?“ ptala se. Už ho neviděla celou věčnost. Rozhodně ne od chvíle, co ji odvezli na porodní sál. „Ráda bych se teď šla podívat na dětské oddělení,“ řekla a posadila se. Tác se snídaní se převrhl a miska cinkla o podlahu. „Je Ab u ní?“

„No, no, paní Richardsonová,“ mírnil ji doktor. Mluvil jemně, ale jeho stisk byl pevný, když ji popadl za paže a zatlačil zpátky na kousavé polštáře. „Možná potřebujete trochu víc odpočívat. Sestro?“

Sestřička se zničehonic objevila s injekční stříkačkou v ruce, kterou s omluvným úsměvem zabodla Ginny do paže.

Ginny se probudila do šera. Ab seděl vedle ní, držel ji za ruku a smutně se usmíval. Na sobě měl své oblíbené tvídové sako a pod ním čokoládově hnědý svetr, tedy totéž co předešlou noc. Díval se na ni vroucně a něžně. Samou úlevou, že ho konečně vidí, lehce zaplakala.

„Kde je?“ ptala se, když se posadila a bolest tam dole ji přiměla zaúpět. Jako kdyby ji někdo praštil přes kostrč baseballovou pálkou. Byla celá opuchlá a rozbolavělá a chtělo se jí řvát bolestí. „Kde je naše holčička, Abe? Proč mi nedovolí se na ni podívat?“

Ab jí svíral ruku a hladil ji palcem.

„Gin,“ řekl a podržel její dlaň u své teplé a škrábavé tváře. Zarostl. Vypadal, jako by vůbec nespal.

Vtom se ozvalo kratičké zaťukání na dveře, které se hned nato rozletěly, a do pokoje vstoupil Abbott starší. Ginny celá zaskočená popadla tenkou přikrývku, aby se mohla zakrýt.

„Ahoj, Virginie. Vypadáš dobře,“ řekl jí Abbott starší, ale pokývl přitom na Aba, který jí zase sevřel ruku.

„Co ten tu dělá?“ zašeptala.

Ab se zhluboka nadechl. „Táta se zná se státním komisařem pro oblast duševního zdraví. Je to jeho kamarád z Harvardu.“ Pohlédl na otce, aby mu to potvrdil, načež se otočil zpět k ní. Ginny naskočila husí kůže. Upíral na ni prosebný pohled, ale co, proboha, chtěl?

„Našli pro ni místo,“ oznámil Ab a kývl.

Abbott starší tam pořád ještě stál, vztyčený a vážný, jako vždycky, a také pokývl. „Je to škola ve Willowridge. Jen kousek od místa, kde bydlí tvá matka. Budou se tam o ni s láskou a péčí starat.“

„To je přece směšné. Budeme se o ni starat my. Já se o ni postarám.“ Kroutila hlavou a snažila se pochopit, co se jí Ab pokouší sdělit, ale jeho slova jí proklouzávala mezi prsty jako kapky vody.

„Gin…“ Abovi se vzdouvala hruď, zatímco ji pevně držel. „Podle lékařů by mohla mít problémy se srdcem. Tyhle děti se většinou dožijí jen pár let.“

„Tohle je strašlivá chyba,“ prohlásila a vytrhla svou ruku z jeho, načež si pomalu sedala, aby mohla vstát. Hlava se jí motala a vzadu v hrdle pořád ještě cítila dráždivou pachuť zvratků. „Jen se na ni pojď podívat. Ukážu ti ji.“

„Prosím, Virginie,“ řekl tchán, když přistoupil k posteli. „Doktor Wells říkal, že musíš odpočívat.“

„Já musím vidět své dítě,“ pronesla a shýbla se, aby našla pantofle. „Byl jsi na dětském?“ ptala se Aba.

Zavřel oči a rukou si vjel do rozvrkočených vlasů. „Není tam.“

„Ale jistěže je,“ zavrčela podrážděně. Když se bosýma nohama dotkla podlahy, zamrazilo ji v zádech.

Ab zavrtěl hlavou a sevřel v dlaních obě její ruce. Vyhlédl z okna na oblohu, kde z měsíce zbyla už jen bledá jizva. Když k ní znovu stočil pohled, v očích se mu leskly slzy.

„Ginny, zlato, už je pryč.“

Kapitola 1

září 1971

Všechno syčelo.

Pečeně v troubě, pára, jež stoupala od žehličky na prkně, kobylky na stromech, když slunce zapadalo. Ginny cítila, jak jí ten bzukot a hukot, to ustavičné vrnění koluje v žilách, a jímala ji z toho úzkost. Pokusila se naladit rádio na kuchyňské lince, aby ten zákeřný sykot přehlušila, ale příjem nestál za nic, takže dokonce i hudba byla podbarvená rušivou vlnou.

Když před nějakou chvílí dávala pečeni do trouby, volal Ab, že přijde pozdě. Jako vždycky se omlouval, ale sotva se to dalo brát jako „pozdě“, protože poslední půlrok chodil „pozdě“ prakticky denně. Přesto udělala vše, co měla, a prostřela pro tři, jako by se Ab měl akorát objevit ve dveřích s kloboukem v jedné ruce a kyticí květin v druhé. S výrazem milovníka à la Gregory Peck by došel ke své Audrey Hepburnové, která by si ve svých balerínkách a tříčtvrťákách stoupla na špičky, aby ho políbila a zavedla ke stolu, kde by na něj čekala pečeně a jejich právě vymydlený syn.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

Předmluva

Kapitola 1