Přeložil Pavel Musiol

Copyright ©2019 by Frances Liardet

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Pavel Musiol

Copyright ©2020  for Cover by Lucie Vávrová

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4274-2

Pro Betty, Brendana, Billa a Joan

… a Juliet

Autorčina poznámka

Na rozdíl od vesnice Upton v Hampshiru je Upton z knihy Musíme být statečné fiktivním místem, stejně jako městečko Waltham – a také osada Barrow End. Southampton je samozřejmě skutečný, stejně jako je skutečné a dobře zdokumentované utrpení lidí za druhé světové války. Třebaže světové události popsané v této knize se skutečně odehrály, lidé, které tato kniha popisuje, spolu s jejich radostmi i dramatickými osudy, jsou smyšlení.

JEDNA

Ellen

Prosinec 1940

1

Spala tvrdě na zadním sedadle autobusu. Schoulená do klubíčka, palec v puse. Mohlo jí být tak čtyři pět let.

Otočila jsem se. Poslední cestující už prošli uličkou kolem mě a šourali se ke dveřím. „Čí je to dítě?“ zavolala jsem.

Nikdo se neohlédl. Možná je to bombardování připravilo o sluch. Nebo to jednoduše nechtěli slyšet.

„Prosím. Někdo tu nechal dítě!“

Ale už byli pryč, sešli ze schůdků a přidali se k řadě lidí namáhavě postupujících k obecnímu domu.

Měla štěstí, že jsem všechny autobusy kontrolovala. Jinak by ta holčička mohla být za chvíli na cestě zpátky do Southamptonu. Všichni věděli, že město ještě stále hoří. Viděli jsme kouř z Vatrového kopce.

Navzdory mému volání se ani nepohnula. Ležela jako bez ducha, s pavučinkou slepených, světle hnědých vlasů rozprostřenou přes čelo. Světle namodralé šaty s nadýchanými rukávy, typická barva předsádek prvních knížek mého dětství. Žádný kabátek ani svetr, přestože už bylo prvního prosince. Jen bílá, ušmudlaná přikrývka omotaná kolem nohou, taková, do jaké matky balí nemluvňata, pletená vzorem medové plástve s malinkými dírkami.

Zatřásla jsem jí oblými ramínky. „Vzbuď se, maličká. Vzbuď se.“

Palec jí vypadl z úst, ale oči neotevřela. Pohladila jsem ji po vlasech. Pleť měla teplou a lehce navlhlou. Jazyk jí kmital po patře. Ať s palcem či bez něj, dál cucala.

Co když začne plakat, až ji vzbudím? S uplakanými dětmi jsem žádné velké zkušenosti neměla. Možná bych ji měla jednoduše odnést do obecního domu a vůbec ji nebudit. Odepnula jsem si svou novou brož, stříbrnou přezku s perlou, a dala si ji do kapsy. Nechtěla jsem to dítě škrábnout do tváře.

Přejela jsem jí rukama po teplých bocích až do ještě teplejších podpaždí a přitáhla si ji k sobě. Byla překvapivě pevná, jako by byla z hustější hmoty než okolní svět. Jednu ruku jsem jí ovinula kolem krku, druhou vsunula pod zadek a zvedla ji. Hlava se jí zvrátila, kam až to šlo, pak zase zpátky, a klepla mě do klíční kosti. Pak se jí tělo rozechvělo sérií záškubů, jako by jí procházel elektrický proud. Možná se při náletu udeřila do hlavy. Měla bych ji vzít k doktorovi.

Špinavá přikrývka mi spadla k nohám, odkopla jsem ji a opatrným houpavým krokem se vydala uličkou. Uvědomila jsem si, že s dítětem v náručí se tak prostě chodí. Autobus čpěl silným pachem dezinfekce, ale dívenka voněla teplou, slanou vůní čerstvě upečeného chleba.

Z obecního domu vyšla Deirdre Harperová, v zarudlých rukou dva přetékající kbelíky.

„Deirdre, nechybí někomu holka?“

Otřela si ruce do zástěry a vylovila z kapsy jedinou zmačkanou cigaretu.

„Teď jste mě dostala, paní Parrová. Teď už mě nic nepřekvapí. Oni už si nejsou schopni zapamatovat ani to, kolik mají děcek.“

„Tak to určitě není. Všichni jsou v šoku…“

Deirdre si zapálila a s pohrdavým úsměvem vyfoukla obláček kouře. „Spíš jsou podělaní strachy. Je to jen strach, však víte. Jen se na ně podívejte, hrnou se do autobusů, místo aby zůstali sedět na zadku v krytech.“

Nenamáhala jsem se vysvětlovat, že ne každý v Southamptonu má kryt. Deirdre ztratila syna hned začátkem války, v moři u pobřeží Norska, takže už jí bylo úplně jedno, co říká, a nikdo se s ní nehádal.

„Alespoň dostanou čaj,“ podotkla jsem.

„Ano, z těch zásob, co jsme si šetřily na Vánoce.“ Mrzutě se na dítě zadívala. „Váš pan manžel tu matku najde. Na tohle je vycvičený, že? Ubytovací důstojník a tak.“

„Ano. Měla bych jít dovnitř, Deirdre.“

Teprve teď si povzdechla a oči se jí náhle zalily slzami. „Kristepane, ubohý Southampton. Je odsud patnáct mil a od mraků se včera v noci odrážela taková záře, že jsem si cestou domů ani nemusela svítit na cestu.“

S dítětem v náručí jsem se prodrala do obecního domu davem ztrhaných, zmatených, hlučných lidí. Opatrně jsem se vyhýbala převráceným židlím a výrostkům, kteří se klouzali v kalužích rozlitého čaje. „Čí je ta malá holka?“ volala jsem. „Viděl někdo její matku?“ Nikdo neodpověděl. Cpala jsem se dál kolem kňučícího teriéra, chumlu spících dětí poskládaných kolem košíků a kabátů, kolem tlupy ošuntělých staříků, kteří si posílali dokola placatici. „Nehledá někdo tohle dítě?“ zavolala jsem znovu, tentokrát hlasitěji.

„Kde to jsme, panenko?“ zeptal se mě jeden ze staříků.

„V Uptonu,“ odpověděla jsem. „Ve vesnici Upton. Znáte tuhle holčičku?“

Zavrtěl hlavou. Z kabátu se mu linul podivný zápach připomínající spáleninu. Odstoupila jsem, ale ten puch mi zůstával v nosních dírkách. Zvedla jsem oči k vysokým oknům sálu a viděla, že světla valem ubývá. Do zatemnění nezbývalo mnoho času.

V půli cesty sálem jsem potkala paní Daventryovou a slečnu Leggovou. Obě – pilíře naší malé komunity – postávaly u stolu a bezradně se snažily rozvázat uzel na pytli s dekami. Přehodila jsem si své břemeno do jedné ruky – k mému úžasu se holčička ani nezachvěla – a druhou jsem popadla jeden konec uzlu a rozvázala jej.

„Ellen má tak silné prsty,“ obrátila se paní Daventryová ke slečně Leggové.

„Je taková šikovná,“ odvětila slečna Leggová paní Daventryové.

„Prostě jenom vím, jak za to zatáhnout,“ pokrčila jsem rameny.

Mlčky na mě hleděly.

„Neviděly jste nějakou ženu –“ ale dál jsem se nedostala, protože plechovou střechou zalomcoval vítr. Jeden malý kluk v koutě zaječel a přikrčil se jako slepice, když nad ní zakrouží jestřáb. Ostatní děti se k němu přidaly a všichni začali neartikulovaně kvílet a vydávat vyděšené zvuky. „Musím najít manžela,“ řekla jsem oběma dámám a vydala se na druhý konec sálu. Slyšela jsem Selwynův hlas, měl čistý tenor, který dobře pronikal i takovým povykem. Můj manžel byl výborný zpěvák, veselý zpěvák. Šla jsem za jeho hlasem, dokud se dav přede mnou konečně nerozestoupil a já ho nespatřila, jak se naklání nad mužem a ženou středního věku, kteří shrbeně seděli na židlích. „Nejste zranění?“ ptal se jich.

„Selwyne!“ Nemohla jsem popadnout dech, jako bych dlouho běžela.

„Ellen, drahoušku.“ S úsměvem se narovnal. „Kam neseš tu mladou dámu?“

Natáhla jsem krk, abych se nedotýkala jejího horkého obličeje. „Spala na zadním sedadle autobusu, úplně sama. Nemůžu najít její matku.“

Vytřeštil oči.

„Někdo ji zapomněl v autobusu?“

„Ano.“ Rozhlédla jsem se po místnosti. „Selwyne, co budeme se všemi těmi lidmi dělat? Jestli autobus přiveze ještě jednu várku, dojde nám čaj, a pak nastane peklo. A co zatemnění?“

„Žádné peklo nenastane,“ zasmál se. „Brzy přijde hlídka a zatemní okna závěsy. A pro muže máme deky. Ženy a děti odvezeme do vesnice. Plukovník Daventry přijede s vozem.“ Poškrábal se na hlavě a rozcuchal si své jemné vlasy pískové barvy. „Spát budou na podlaze, ale nic lepšího nemáme. V celém Uptonu jsem nenašel jedinou volnou postel.“

„Cítila jsem nějaký hrozný zápach,“ řekla jsem. „Jako spáleninu. Nevím, co to bylo.“ K mému vlastnímu překvapení mě v očích začaly pálit slzy.

„Ale no tak, zlatíčko.“ Selwyn mi stiskl ruku. „Hlavu vzhůru. Zkus to u té paní támhle na tom lehátku. Je úplně zhroucená.“ Ukázal tužkou. „Slyšel jsem, jak říká Daphne, Daphne.“

Nechápavě jsem na něj hleděla.

„To by mohlo být to dítě,“ vysvětloval trpělivě. „Daphne.“

Žena ležela naprosto ztuhle, jen oči jí těkaly sem a tam jako metronom. „Daphne,“ pronesla.

Klekla jsem si k ní a posadila si dítě do klína, aby mu žena lépe viděla do tváře. „Madam, je tohle Daphne? Je to vaše dcera?“

Kmitala očima a zdálo se, že dívku zaregistrovala, ale jen letmo. „Daphne.“

„To není Daphne,“ ozval se za mnou nějaký hlas. „Daphne je její siamská kočka. Tohle je paní Irene Cartledgeová, a když vystupovala z autobusu, byla naprosto v pořádku. Čekáme, až přijde váš doktor a podívá se na ni.“

Otočila jsem se. Seděla na podlaze jako já, veliká bílá kolena přitisknutá k sobě, jedno oko přivřené pod nateklou fialovou modřinou. „Jsem paní Berrowová, Phyl Berrowová.“

„Já se jmenuji Ellen Parrová. Potřebujete na to bolavé oko obklad, paní Berrowová? Určitě bych něco našla.“

„Není třeba, drahá. Možná je to jen šokem, ale vůbec to nebolí. Parrová,“ zopakovala mé jméno. „Váš otec má setsakramentskou fůru práce, aby nás všechny někam uložil.“

Podařilo se mi vyloudit úsměv. „Pan Parr je můj manžel.“ Vzpomněla jsem si na svou perlovou brož a trochu se nadmula pýchou. „Dnes máme první výročí svatby.“

„Propána. Tomu tedy říkám oslava.“ Prohlédla si mě od hlavy k patě. „Ale že má ten chlap štěstí.“

„Popravdě, paní Berrowová, mám za to, že ta, která má ohromné štěstí, jsem já.“

V očích se jí přátelsky zajiskřilo. „Máte pravdu, drahá.“ Přišourala se blíž. „Tak se na toho drobečka koukneme.“

Znovu jsem děvčeti smetla z tváře loknu jemných vlasů. Holčička byla zrůžovělá a ve spánku se tvářila trochu opovržlivě, obočí měla povytažené a koutky úst svěšené. Na tvářičce měla o odstín tmavší otlačeninu od ostrého švu autobusového sedadla.

„Vzbuďte ji, drahoušku.“

„Ta se nevzbudí. A před chvílí se celá třásla. Mám strach, jestli nemá poškozený mozek.“

„Chraň Bůh.“ Paní Berrowová se usmála a ukázala pět zdravých zubů v řadě černých. „Všichni jsou stejní. V tomhle věku by zaspali i konec světa. Podejte mi ji.“

Postavila dítě na nožky, foukla mu do tváře a pustila ho. Moje ruce vystřelily, ale paní Berrowová byla rychlejší a pevně dítě chytila, znovu na ně foukla a znovu ho pustila. Fouknutí holčičce rozvlnilo řasy – křečovitě semkla víčka. Pak se zapotácela, narovnala se a ostře se nadechla.

„Tady, princezno.“ Paní Berrowová popadla dítě za baculaté ručičky. „No tak, otevři ta kukadla.“

Děvče ji poslechlo a bez varování vytřeštilo vylekané oči. Měly světle oříškovou barvu, skoro stejnou jako její vlasy.

„Jak se jmenuješ, maličká?“

„Daphne,“ řekla žena na lehátku.

„Sklapni, Irene.“ Paní Berrowová upřela na dívenku zdravé oko. „Tak mě nech hádat. Že by ses jmenovala Mavis Davisová?“

Holčička pomalu zamrkala. Ještě nebyla úplně probuzená.

„Nebo Sally O‘Malleyová?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo Nancy Fancyová? Pomoz mi, kotě. Už mi docházejí jména,“ naléhala paní Berrowová a holčička promluvila.

„Já nejsem Nancy Fancyová! Já jsem Pamela. Kde je máma?“

Hlas měla jasný a pisklavý jako čerstvě oloupaný proutek. Mluvila moc pěkně.

„Pamela.“ Paní Berrowová ji poplácala po tváři. „To je ale hezké jméno.“

„Kde je máma?“ Pamela se prudce otočila. „Mami? Kde je máma?“ Hlas se jí roztřásl. Odtáhla se od paní Berrowové. „Nevidím mámu.“

Uběhlo deset vteřin. Krátká chvilka, ale stačila na to, aby se jí roztřásla brada a po tvářích se skoulely veliké slzy. „Pamelo.“ Vzala jsem ji za ruku. „Myslíme si, že maminka vystoupila a omylem tě nechala v autobusu, takže ji potřebujeme najít. Jak vypadá?“

„Je krásná.“ Poškrábala se na tváři. „Ale v mém autobuse nebyla, jela v tom před ním.“

„Mamka nastoupila do jiného autobusu?“ Paní Berrowová začala vstávat. „Jak se jí to k čertu mohlo podařit?“

„To ty paní!“ Pamela se postavila na špičky, aby lépe viděla přes dav lidí kolem. Marná snaha, pro někoho její výšky. „Řekly, že si mám nastoupit s nimi, že mámu najdu potom.“

Zalapala jsem po dechu.

„Jaké paní?“

„Ty paní,“ řekla netrpělivě, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. „Viděly mě. Přijel autobus.“ Zamračila se. „Řekly, že když si nastoupím, najdeme mámu.“ Její plíce začaly nabírat vzduch k pláči a mávala rukama nahoru a dolů, až se bouchala do boků. Znovu jsem ji k sobě přivinula a zvedla ji. Plakala a házela se mi v náručí, zatímco jsem ji nesla ke kraji místnosti, kde jsem ji posadila na jeden vypnutý radiátor. „Jak se jmenuješ dál, Pamelo?“

„Jane,“ vypravila ze sebe mezi vzlyky.

„Ne, tvoje příjmení.“ Ale to už plakala příliš usilovně. Narovnala jsem se. „Zná někdo tohle děvče?“ zavolala jsem. „Jmenuje se Pamela. Pamela Jane.“ Několik lidí se otočilo a zavrtělo hlavami, a já viděla, že ženy začínají shledávat své děti a sunout se ke dveřím – kde si je přebírali a odváděli lidé z vesnice. V moři lidí nastal odliv. „Pamela Jane! Nejel někdo s tímhle děvčetem?“

Konečně. Ze změti lidí se vynořila jedna žena, oblečená zcela nepatřičně do elegantního kožichu a vínového baretu a začala se k nám prodírat. „Já byla s tou maličkou,“ řekla, když se probojovala až k nám. „Pomohla jsem jí nastoupit do autobusu.“

„Vy jste mě neslyšela, když jsem před tím volala?“ otázala jsem se bez obalu, v naprostém šoku. Jestli to považovala za hrubost, nedala to na sobě nijak znát.

„Možná jsem byla na záchodě, milá paní.“ Ukázala na jinou, rozložitější dámu. „Tamta paní říkala, že matka téhle mladé slečny nasedla do autobusu před námi. Tak jsme ji vzaly do toho dalšího, s námi.“ Rozložitá dáma se k nám už blížila a zapínala si svetr na masivním hrudníku. „Nemám pravdu?“ otázala se jí ta paní v baretu. „Viděla jste její matku v předchozím autobusu?“

„Tak to ta maličká říkala,“ zasípala ta žena skřípavým hlasem. „Omluvte mě, dostal se mi do krku kouř.“

Pamela zalapala po dechu. „Vy jste říkala, že máma je v tom druhém autobusu. Ale ona nebyla!“

„Ne, to jsi říkala ty,cukroušku,“ zakrákorala žena, oči plné znepokojení.

„Ne!“ vykřikla Pamela. „Já si jen myslela, že tam je!“

„Takže já jsem řekla, že mámu doženeme, drahoušku, a vzala tě do autobusu.“ Rozložitá dáma si přitiskla dlaně na tváře. „Teď, když o tom tak přemýšlím, jak by mohla jakákoliv žena nastoupit do nějakého zpropadeného autobusu bez své malé dcerky? Ale ta malá si postavila hlavu!“

„Já jsem si nepostavila hlavu!“ Pamela se dala do cholerického pláče. „Viděla jsem její hlavu, ale nevěděla jsem, jestli je to její hlava. To jste řekla vy!“

Elegantní dáma zvedla ruku k baretu. „A my jsme odjely autobusem a nechaly ji tam.“ Obrátila se ke mně. „Moc mě to mrzí. Padaly na nás bomby, milá paní. Jinou omluvu pro to nemám.“

Teď už plakaly obě. Uslyšela jsem Selwynův hlas. „Dámy – dámy, prosím pojďte, skupina čeká.“

„Běžte obě,“ vybídla jsem je. „Najdu vás, pokud budu muset.“

V tom okamžiku se Pamela vyzvracela na podlahu. Výška radiátoru, na kterém stála, značně zvýšila okruh dopadu a všichni jsme uskočili. Pamela se chytila za hlavu. „Bolí mě čelo, uhodila jsem se do sloupku zastávky.“ Usedavě kvílela.

Postavila jsem ji na zem. „Kde je ten doktor?“ zavolala jsem. „Doktore Belle? Potřebujeme vás tady!“ Obě ženy, jak jsem si všimla, už poslechly Selwyna a mířily ke dveřím. To už k nám řídnoucím davem spěchal doktor. Svrchník s kožešinovým límcem mu dodával nepatřičně noblesní vzhled. Ani Selwyn ani já jsme neztráceli čas sháněním nějakého teplého oblečení, když jsme spěchali do obecního domu.

„Doktore, mohl byste se prosím podívat na tu holčičku? Já musím sehnat kbelík.“

Když jsem se vrátila z kuchyně, Pamela ležela na podlaze a doktor jí svítil do jednoho i druhého oka úzkým paprskem světla. „Lehký otřes mozku,“ prohlásil, když jsem začala uklízet ten nepořádek. „Těsně pod linií vlasů má bouli. Možná bude hodně ospalá, ale já bych si nedělal starosti.“

Šla jsem ven vylít kbelík. Selwyn vyprovázel skupinu lidí mířících k domům ve vesnici. „My se postaráme o sedm duší,“ oznámil mi. „Už jsem umyl hrnky.“

Nemohla jsem se ubránit úsměvu, když jsem v jeho posledním prohlášení vycítila nevyslovené očekávání pochvaly. „Dobrá práce.“ Vylila jsem kbelík do strouhy. „Ale je jich osm, ne sedm. Ta malá holka. Její matka v tom autobusu nebyla.“

„Jak to, proboha?“

„Povím ti to později.“

V koutě se choulila poslední skupinka lidí se zachmuřenými obličeji a čekala, až si je odvedeme. S výjimkou dvou vysokých uplakaných dívek, asi sedmnáctiletých, šlo vesměs o poněkud starší ženy. Paní Berrowová, jak jsem si všimla, byla mezi nimi. Její zraněné oko nyní nabralo přímo zlověstnou barvu a hlava jí padala únavou. Zvedla jsem Pamelu, Selwyn si svlékl bundu a zabalil ji.

„Mám ji vzít?“ otázal se.

„Ne. Teď už mi nepřipadá tak těžká. Nevím proč.“ Vyšla jsem se Selwynem z obecního domu a naši lidé se seřadili za námi. Pamela se mi hlavou opírala o rameno. Bylo slyšet tiché mlaskání, jak si dumlala palec.

Pak si ho vytáhla. „Ty paní říkaly, že najdou mámu. Říkaly to. Takže myslím, že ji najdou.“ Strčila si prst zpátky do pusy a zavřela oči.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Autorčina poznámka

JEDNA

Ellen Prosinec 1940

1