D. Steelová

V NEMILOSTI

Přeložila Drahomíra Michnová

Danielle Steel: V nemilosti

Copyright © 2018 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Drahomíra Michnová, 2020

ISBN 978-80-249-4249-0

Věnováno mým báječným dětem

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Ať jsou vaše pády co nejméně bolestivé

a vy se zase rychle zvednete s tím,

že jste z nich získali cenná ponaučení.

Nikdy není všemu konec, i když se to může zdát.

Ať máte vždycky štěstí na skvělé nové začátky.

Miluju vás celým svým srdcem.

Navždy vaše máma D. S.

Přijde čas, kdy budete přesvědčeni,

že je všemu konec.

Právě to bude ten začátek.

Louis L’Amour

1

Sydney Wellsová hleděla ven na letní déšť a měla pocit, že plave pod vodou. Posledních osm dní byla v šoku. Její manžel Andrew, s nímž prožila šestnáct let, odjel něco vyřídit na své oblíbené motorce. Jel po vedlejší silnici kousek od jejich connecticutského domu, kde nebyl téměř žádný provoz. Rychlá auta a klasické motocykly byly jeho velkou vášní. Tentokrát usedl na jednu ze svých nejoblíbenějších motorek, Ducati. Slíbil, že bude za pár minut zpátky, ale od jeho odjezdu uplynuly čtyři hodiny a ještě se nevrátil. Sydney napadlo, že potkal nějakého kamaráda nebo se rozhodl vyřídit ještě nějaké další věci, když už byl venku a užíval si jízdy za teplého letního dne. Když mu volala na mobil, nebral to. Policie jí pak oznámila, že najel na mokré místo a štěrk. Přilbu sice měl, ale rozepnutou. Ujel jen tak krátkou vzdálenost! Motocykl dostal smyk, přilba mu odletěla. Prý byl na místě mrtvý. Ve svých šestapadesáti letech. A Sydney se tedy stala v devětačtyřiceti letech vdovou. Všechno jí připadalo tak neskutečné. Nic nebylo jako dřív, nic z toho, co se událo, jako by se nestalo, a poté, co ji navštívil manželův právník, bylo všechno ještě neuvěřitelnější. Andrew byl ředitelem investiční firmy, kterou zdědil po svém otci, a také zodpovědným manželem, otcem třiatřicetiletých dvojčat, dcer z prvního manželství, a nevlastním otcem Sabriny a Sophie, které přivedla do manželství Sydney. Do manželství, které považovala za dokonalé, a od počátku předpokládala, že spolu s Andrewem zestárnou. Teď jí těch šestnáct let připadalo jako prchavý okamžik.

Na pohřbu seděla mezi svými dvěma dcerami. Její nevlastní dcery Kyra a Kellie seděly v lavici přes uličku s matkou Marjorie, která přiletěla z L. A., a skupinku doprovázel Geoff, manžel Kellie. Kellie a Geoff bydleli nedaleko, dnes nechali své dvě děti, tříleté a pětileté, doma. Kyra žila se svým přítelem v New Yorku, v domku ve West Village, který jí otec koupil k pětadvacátým narozeninám. Aby své dcery obdaroval spravedlivě, dostala Kellie ve stejnou dobu dům v Connecticutu, který si přála. Mladá rodina bydlela kousek od otce. Kellie nebyla vdaná dlouho. Chtěla děti a přála si žít na venkově. Po narození druhého dítěte se najednou ukázalo, že dům je pro čtyřčlennou rodinu malý, a manželé už nějakou dobu mluvili o tom, že si ho zvětší. Počítali samozřejmě s otcovou pomocí.

Jejich matka a Andrewova první žena Marjorie se před osmnácti lety po rozvodu odstěhovala do L. A., rok předtím, než se Sydney s Andrewem seznámila. Takže Sydney s jejich rozlukou a krachem manželství neměla nic společného, neměla nic společného ani s jejich majetkovým vyrovnáním, při němž Andrew na své bývalé ženě zdaleka nešetřil. Naopak, byl nesmírně štědrý, přesto jeho první manželce zatrpklost a zloba vydržely i dvacet let potom, co ji opustil. Jejich manželství tenkrát prostě odumřelo, protože Marjorie se pořád tvářila jako nešťastná žena, byla věčně nespokojená a dávala to všem kolem sebe znát. Andrew toho měl po čase dost.

Když se seznámil se Sydney, poskytl tím Marjorie nový terč, na nějž mohla směrovat svůj vztek a žárlivost, a zhrzená manželka proti Sydney své dcery celou dobu úspěšně štvala. Nenáviděly Sydney od samého začátku, aniž k tomu měly nějaký důvod; matčina zášť jim k tomu však bohatě stačila. A nic nenasvědčovalo tomu, že se věci změní. V době, kdy se jejich otec ženil podruhé, s hezkou rozvedenou blondýnkou, která měla dvě dcery, devítiletou a jedenáctiletou, jim bylo sedmnáct. Sydney dělala všechno možné, aby si dospívající dvojčata získala, ale jejich zlomyslnost vůči ní a krutost, s jakou se chovaly k jejím dcerám, ji nakonec odradily. Neměla šanci něčeho dosáhnout, protože Marjorie se zuřivou vytrvalostí živila v dcerách nenávist vůči otcově nové partnerce, takže to Sydney vzdala. Během uplynulého týdne spolu obě strany téměř nepromluvily. Marjoriiny dcery se chovaly, jako by jejich otce zabila Sydney, třebaže čerstvá vdova i Sophie a Sabrina byly naprosto zdrcené žalem.

Andrewův právník Jesse Barclay se dostavil druhý den po pohřbu. Musel Sydney obeznámit se situací. Šestnáct let jejího manželství uteklo jako voda a Andrew za tu dobu bohužel nezměnil svou závěť. Zůstala v té podobě, jak ji sepsal, než potkal svou druhou manželku. Jesse se cítil trapně, když Sydney vysvětloval, že už po jejich svatbě Andrewovi připomínal, aby svou závěť vzhledem k novému manželství upravil. Andrew to měl samozřejmě v úmyslu, ale nějak tu záležitost zanedbal, myslel si, že na takovou věc je dost času. Ženil se ve věku, kdy nepočítal s žádnou vážnou nemocí, natož s tím, že tragicky zemře. Oba podepsali předmanželskou smlouvu, podle níž každému z nich zůstalo to, čeho nabyli před sňatkem, a Andrew měl v úmyslu řešit další věci, až budou nějakou dobu spolu. Vždyť mu tenkrát bylo teprve čtyřicet a Sydney byla v té době ve věku, v jakém jsou jeho dcery dnes. Smrt ho zastihla jako vitálního a zdravého člověka, byl na vrcholu svých sil, zároveň stále milující manžel. Ani ve snu by ho nenapadlo úmyslně zanechat Sydney v situaci, v jaké se teď nacházela, jen dosud prostě nepovažoval za nutné provádět nějaké změny své závěti nebo jejich předmanželských smluv. Vždyť v té době myslel na život, ne na smrt. Kdyby věděl, co se stane a jaké to bude mít pro Sydney následky, muselo by mu puknout srdce. Podle platné závěti v době jeho úmrtí tedy odkazoval všechno své jmění svým dvěma dcerám. Sepisoval ji v době, kdy Sydney ještě neznal, takže neobsahovala žádná ustanovení týkající se jeho druhé manželky.

Z těchto důvodů měl tedy dům, v němž až dosud Andrew a Sydney bydleli, připadnout Andrewovým dcerám. Ty se o tom dozvěděly v tentýž den jako Sydney a jejich právník oznámil Jessemu, že si dvojčata přejí, aby se vdova se svými dětmi do třiceti dnů od smrti manžela vystěhovala. Sydney teď zbývalo dvaadvacet dní. A protože Andrew svou poslední vůli sepsal v době, kdy ještě Sydney neznal a ani se znovu neoženil, odkázal svým dcerám i všechny své umělecké předměty, majetek, investice a zařízení domu. Prostě všechno, co vlastnil. Jelikož jejich předmanželská smlouva vylučovala společné vlastnictví, zůstalo všechno, co Andrew během manželství koupil nebo čeho v té době nabyl, jeho osobním vlastnictvím, a teď to tedy patřilo dcerám. Jedinou výjimku tvořily dárky, které od něj Sydney dostala. Ovšem pokud o tom existovalo písemné potvrzení.

Andrewovy dcery vítězoslavně vtrhly do domu hned ten den, co byly s otcovou závětí seznámeny, a okamžitě začaly sepisovat seznam stříbrných, uměleckých a starožitných předmětů a cenností. Kellie si rychle odvezla domů dva cenné obrazy a jednu sochu, samozřejmě se svolením své sestry. Sydney o tom však nic neřekly, a když se vrátila domů z nějakých pochůzek, už jenom zjistila, že jsou ty věci pryč. Posadila se na gauč a lapala po dechu. Uvědomila si, co přijde, a přemýšlela, jak to všechno zvládnout. Kellie a Kyra se už dohodly, že se do domu nastěhuje Kellie, protože je vdaná a má děti. Kyra beztak chtěla i nadále bydlet ve svém domě v New Yorku.

Během těch čtyř dnů, co se Sydney dozvěděla, jak na tom coby vdova po Andrewovi je, si připadala jako ve zlém snu a zmocnil se jí panický strach. Děvčatům ještě nic neřekla. Nechtěla je znepokojovat a potřebovala nejdřív sama vymyslet, co bude dělat, než je do toho problému zasvětí. Podle Andrewovy závěti a nádavkem podle jejich předmanželské smlouvy jí teď nepatřilo nic, co s manželem šestnáct let sdíleli. Dal jí nějaké šperky, ty měla právo si ponechat. Také laciný malý obrázek, který jí koupil na svatební cestě v Paříži. A k desátému výročí svatby od něj dostala útulný malý byt v Paříži, na levém břehu Seiny. Ten byl psaný na její jméno. Dvoupokojový byt v krásném starém domě bez výtahu, ve městě, jež oba milovali. Ale nebylo na něm nic natolik luxusního, aby lákal kupce ochotné zaplatit vysokou cenu, kdyby ho nyní chtěla prodat.

Po sňatku s Andrewem se Sydney vzdala své kariéry uznávané módní návrhářky. Do té doby pracovala pro jednu dobře známou firmu. Zanechat práce pro ni znamenalo těžké rozhodnutí, ale Andrew si přál, aby zůstala doma a mohla trávit víc času s ním. Tlačil na ni, aby zanechala náročné práce, která ji a její dcery sedm let živila. Od Sydneyina rozvodu s prvním manželem. Představa, že nebude pracovat, v ní budila trochu obavy, ale zároveň ji lákala, protože by mohla veškerý svůj čas věnovat nejen manželovi, ale i svým dcerám.

Nakonec podlehla Andrewovu naléhání a měsíc před svatbou s prací skončila. Zakrátko jí zaměstnání přestalo chybět. Jejich nový rodinný život byl pestrý. Cestovali a byli spolu a s dětmi, jednou či dvakrát ročně si vyrazili na romantickou návštěvu Paříže. Těšilo je vědomí, že tam mají vlastní byt a můžou si tam zajet kdykoli.

Kromě toho Andrew zvládal oddělení jejich financí diskrétně a s laskavou elegancí. Staral se, aby na společném účtu byl vždycky dostatek peněz, takže Sydney z něj mohla bez problému platit nejen účty za domácnost, ale také si koupit, co chtěla, aniž se musela manžela ptát nebo si připadat jako chudá příbuzná. Nikdy ji nezpovídal, co si koupila, a ona nebyla nijak marnotratná. Znala cenu peněz. Před jejich sňatkem musela tvrdě pracovat, aby si slušně vydělala, a teď byla Andrewovi vděčná za pohodlný život i za to, co pro ni a pro její dvě dcery dělal. I když od té doby, co skončila s prací, neměla žádný vlastní příjem, žili si díky jeho štědrosti těch šestnáct let dobře. A najednou se její situace přes noc změnila v katastrofální. Jediné peníze, které měla, byly ty na společném účtu. Až z nich koncem měsíce zaplatí všechny běžné výdaje, moc toho nezbude. Andrew obvykle vkládal peníze na účet jednou za měsíc, takže momentálně tam nebyl žádný velký přebytek. Bude to sice ještě nějakou dobu na živobytí stačit, když bude šetřit, ale ne na dlouho a už vůbec ne navždy. Kdyby jí byl odkázal alespoň malou část svého majetku, byla by na život bez něj připravená, i když na nic takového nikdy nepomyslela.

Čtyři noci už jen tak ležela a nezamhouřila oka, přemýšlela o své situaci a snažila se vymyslet, co má dělat. Oplakávala ho, plakala nad bolestnou ztrátou manžela, kterého hluboce milovala, nad ztrátou, se kterou bude muset žít. Navíc bude muset najít způsob, jak se uživit, a to rychle. Potřebovala bydlení a něco, z čeho bude platit nájem a nakupovat jídlo, až peníze na společném účtu dojdou. Všechno ostatní teď patří Kellie a Kyře. Řekly jí, že si může nechat své auto a oblečení a pár dalších věcí. Konečně vyhrály válku, kterou s ní tolik let vedly. Vítězství bylo jejich, Andrew jim nevědomky nahrál tím, že od svatby svou závěť nepřepsal. Kdyby jen trochu tušil, že se něco takového může stát, nikdy by nedopustil, aby jim Sydney byla vydána na milost. Moc dobře věděl, jak nepěkně se k ní chovají, mnohokrát s nimi na to téma mluvil, i když marně.

Obě její dcery měly slušná zaměstnání. Už si na sebe vydělávaly a nevlastní otec jim rád občas i něčím přispěl. Ale Sydney na něm byla zcela finančně závislá už od té doby, co před svatbou zanechala práce. Když ji opustil první manžel, žily jen z její výplaty, otec na dcery přispíval minimálně. Krátce po rozvodu se seznámil s nějakou bohatou ženou, přestěhoval se k ní do Dallasu a s dcerami se skoro nevídal. Za dva roky se svou novou manželkou zahynuli na safari v Zimbabwe při havárii svého soukromého letadla. Andrew se od počátku k jejím dcerám choval, jako by byly jeho vlastní. Finančně je podporoval, když Sydney přestala chodit do práce, a dělal to tak až do té doby, než si našly zaměstnání a osamostatnily se. Předtím jim dopřál studium na univerzitě a vždycky se zajímal o všechno, co dělaly. Teď ho ztratily i ony.

Sydneyin hluboký žal nad ztrátou Andrewa ještě prohloubil strach z toho, co teď bude s ní, co bude dělat, až peníze na účtu dojdou, což se stane brzy. Po letech stabilního života v přepychu, kdy se nemusela ničeho obávat, ji osud vrhl do nejistoty. Trh práce a svět módy opustila už před tolika lety, že nebude snadné najít zaměstnání, zejména ne takové, jako měla kdysi. Neznala počítačové technologie, které módní návrháři dnes při své práci používali. Pořád kreslila tradičním, staromódním způsobem. Po šestnácti letech mimo obor byla pozadu za dobou, v podstatě nezaměstnatelná. Její nejhorší noční můra se stala skutečností. Ztratila Andrewa a po těch dlouhých letech se už nedokáže uživit, ledaže by pracovala jako servírka nebo prodávala boty. Nic jiného jí nezbývalo. Nesehnala by zaměstnání ani jako nějaká asistentka nebo sekretářka, když neovládá moderní počítačové programy. Jejím jediným talentem bylo módní návrhářství, ale její dovednosti a kontakty už byly zastaralé a dávno překonané. Večer co večer po pohřbu seděla ve svém pokoji, světla rozsvícená, a do trhacího bloku sepisovala, co by mohla prodat, a snažila se odhadnout za kolik. Šperky, které jí Andrew koupil, byly hezké a moc se jí líbily, ale nikdy nešlo o nic velmi drahého, takové věci po něm nechtěla. Utratil mnohem víc za svou sbírku uměleckých děl, ta měla daleko větší cenu, a předměty do sbírky pečlivě vybírali spolu. Teď všechno připadlo jeho dcerám, protože ty věci platil on a nic nebylo napsané na ni. Měla ten byt v Paříži a chtěla ho rychle prodat. Bude potřebovat peníze na další živobytí. I když ho milovala, musí ho teď nabídnout k prodeji. Její oblečení nemělo valnou cenu, kdyby ho prodala. A nic dalšího ji nenapadalo. Tedy spíš všechno ostatní spadalo do kategorie „inventář domu“, bylo to součástí Andrewovy pozůstalosti a podle závěti patřilo Kellie a Kyře.

O tom, do jak drastické situace se dostala, věděl jen Andrewův právník a Sydney ho zapřísahala, aby tahle věc zůstala jen mezi nimi. Nechtěla Sophii a Sabrinu vylekat, vždyť i ony se těžce vyrovnávaly s Andrewovou smrtí. Kdyby se jim svěřila se svým rostoucím strachem z budoucnosti, stejně by se tím nic nezměnilo a nepomohlo by jí to.

Od tragické události uplynul týden a pár dní a Sydney se vydala do New Yorku. Nikomu nic neřekla a setkala se s realitním makléřem, kterého si našla na internetu. Nabízel krátkodobý dočasný pronájem zařízených bytů. Do tří týdnů se musí vystěhovat ze svého domova v Connecticutu. Snažila se jasně uvažovat a vymyslet plán, protože věděla, že dvojčata ji nenechají bydlet v domě ani o den déle. Prohlédla si pět opravdu neutěšených bytů daleko na Upper East Side, které se nacházely v nevzhledných, špatně udržovaných budovách, a pak narazila na nevelký dvoupokojový byt s malou třetí místností, která se podle makléře dala využít jako šatna, kancelář nebo dětský pokojík. Mohla by si tam uskladnit všechny krabice s věcmi. Cena byla rozumná, budova ošklivá, byt neměl klimatizaci a malá kuchyňka byla součástí obýváku. Nábytek pocházel z Ikey a většina kusů byla nová, jen pár z nich z bazaru. Makléř jí sdělil, že majitel odjel na rok studovat do zahraničí a je ochotný byt pronajímat z měsíce na měsíc. Sydney věděla, že její dcery utrpí šok, až byt uvidí, a rozhodla se, že jim o něm zatím neřekne. Nemusely ještě vědět, jak na tom jejich matka je. Až prodá byt v Paříži, bude snad mít dost peněz, aby s nimi vystačila, než si najde práci. Pořád si říkala, že v devětačtyřiceti ještě není tak stará, aby nemohla začít nový život, ale když podepisovala nájemní smlouvu na zařízený byt, nebylo jí lehko u srdce. Museli ještě zkontrolovat její bankovní konto, makléř ji však ujistil, že až bude byt potřebovat, všechno bude vyřízeno. Sydney se po těch slovech rozbušilo srdce. Při pomyšlení, že opustí domov, v němž po všechna ta léta žila, se jí točila hlava.

Když se večer vrátila do Connecticutu, hned si začala balit věci do Paříže. Už odpoledne poslala jedné pařížské makléřce e-mail a za dva dny se s ní měla sejít ve svém francouzském bytě. Moc se jí do prodeje nechtělo. Rozvažovala, jaké oblečení si má vzít s sebou, a vtom ji z úvah vyrušilo zazvonění domovního zvonku. Polekalo ji, že u dveří stojí žena, kterou sice léta znala, ale jen zběžně. Všimla si, že přišla i na pohřeb, a překvapilo ji to. Seznámily se v době, kdy spolu jejich děti chodily do školy, teď se občas potkávaly v obchodě s potravinami. A tahle žena nyní stála u dveří, držela krabici se slaným koláčem a podávala ji Sydney.

„Jela jsem domů a napadlo mě, že se podívám, jak se ti vede. Už jsi dnes jedla?“ zeptala se Veronica starostlivě, jako by byly blízké kamarádky. Byla o pár let starší než Sydney a už několik let rozvedená. Vypadala dobře, hodně hrála tenis a udržovala si pěknou postavu. Jen trochu moc mluvila a Sydney dnes po celodenním prohlížení newyorských bytů neměla energii ani chuť se jí věnovat. Ve srovnání s domem, kde dosud bydlela, byl ten nový velký asi jako šatna, to pomyšlení ji skličovalo. Ani si nedovedla představit, co řeknou dcery, až ho uvidí.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla, tvářila se unaveně a postávala ve dveřích. Nechtěla působit nevděčně, ale pozvat Veronicu dál se jí také nechtělo. „Byla jsem celý den v New Yorku. Měla jsem tam nějaké vyřizování. A právě balím. Přijela jsem teprve před chvilkou domů.“ V domě za jejími zády byla tma, ale Veronica nepochopila, že na ni Sydney nemá náladu. Zdálo se, že je odhodlaná se k ní vetřít, i když Sydney netoužila nikoho vidět, natož nějakou ženu, s níž se roky nevídala a nikdy si nebyly blízké.

„Někam jedeš? Za děvčaty do města? Můžu přijít kterýkoli večer a posedět s tebou, jestli nechceš být sama.“ To bylo to poslední, o co Sydney stála. Sice věděla, že ta nabídka je míněna upřímně, přesto jí připadala vlezlá.

„Ne, já to zvládám. Jedu do Paříže, musím tam něco řešit s naším bytem.“

„Budeš se tam stěhovat?“ zeptala se Veronica zvědavě, když dál postávaly ve dveřích. Hned se zajímala, jestli bude Sydney prodávat dům, kde s Andrewem bydleli. Byl to nádherný dům, třebaže jeho údržba vyžadovala spoustu času, lidí a peněz a pro Sydney teď bude těžší se o všechno starat, když je teď sama, bez Andrewa.

„Ne, nebudu se stěhovat do Paříže,“ odpověděla Sydney s povzdechem, protože už vyčerpala všechny prostředky, jak návštěvnici slušně odmítnout. Ustoupila, aby Veronica mohla vejít, což ona okamžitě udělala a následovala ji do kuchyně. Sydney jí nabídla ledový čaj a posadily se na chvíli k černému žulovému pultu. Veronica se vyptávala na byt v Paříži a Sydney mezitím uložila darovaný slaný koláč do ledničky. „Nedovedu si představit, že bych ten byt používala bez Andrewa. Bylo to takové naše místo.“ Vypadala ztrápeně, když to říkala. „Hodlám ho prodat.“

„Neměla bys tak spěchat,“ radila Veronica vážně.

„Víš, co se říká: nedělejte taková zásadní rozhodnutí aspoň rok, když někoho ztratíte. Budete toho později litovat. Možná tam budeš chtít začít jezdit a trávit tam nějakou dobu nebo pobývat u Sophie a Sabriny v New Yorku. Na tvém místě bych nedělala žádné ukvapené kroky.“ Sydney dlouho váhala s odpovědí. Nechtěla se jí svěřovat se všemi těmi hroznými podrobnostmi, ale Veronica by se to stejně později dozvěděla.

„Je to složitější. Tento dům zdědily Andrewovy dcery. Já se odsud koncem měsíce odstěhuju. Bude tu teď bydlet Kellie s rodinou. Snažím se něco vymyslet.“ Veronica se zatvářila ohromeně, i když se to Sydney snažila říct co nejklidnějším tónem a nedělat z toho takovou bombu, jakou ta zpráva určitě byla. A Veronica po ní skočila jako kočka po myši.

„Ty se budeš stěhovat? Za tři týdny? Copak tu nemůžeš zůstat aspoň půl roku nebo rok?“ Ohromilo ji, že dům zdědily Andrewovy dcery, a ne jeho žena. Sydney se také ještě nevzpamatovala z šoku. Snažila se však mluvit klidně, jako by takovou věc očekávala. Bylo příliš trapné odhalit pravý stav věcí a přiznat se, jak ji to rozčililo. Už to, že ji ty dvě vyhodily, bylo dost špatné. A teď se ještě musela tvářit, že se nic neděje. Chtěla strávit své poslední dny doma sama, truchlit nad troskami svého života nerušeně. Vždyť přece nečekaně ztratila nejen muže, kterého milovala, ale i svůj dosavadní životní styl, domov, postavení vdané ženy, sebeúctu. Kým teď bez Andrewa byla? Najednou se z ní stala žebračka, dříve provdaná za velmi bohatého muže. Měla pocit, jako by se zřítila z útesu na dno nějaké propasti.

Veronica ji soucitně objala a pak odešla. Sydney se vrátila nahoru dobalit a bylo jí hůř než před tou návštěvou. Napsala dcerám e-mail, že odjíždí na pár dní do Paříže, a pak zase celou noc nemohla obavami zamhouřit oka.

Veronica jí ráno zavolala a znovu opakovala, jak je jí to s tím domem líto. „Vůbec jsem v noci nespala, takovou jsem o tebe měla starost!“ vychrlila na ni a Sydney ani nedodala, že i ona má za sebou bezesnou noc. Proč také. Nechtěla, aby Veronica věděla, jak ji situace s domem rozrušila a proč. Nic jí do toho nebylo.

Pak jí volala mladší dcera, Sophie, dělala si o ni obavy.

„Proč teď jedeš do Paříže, mami? Nač ten spěch?“

„Jen chci mít všechno v pořádku a samotné je mi tu smutno. Pár dní v Paříži mi možná udělá dobře.“ Snažila se, aby to vyznělo optimisticky, a slíbila, že jí zavolá, hned jak se vrátí.

Starší dcera Sabrina jí v přestávkách mezi schůzkami psala esemesky, popřála jí hezký výlet a nabádala ji, ať na sebe dává pozor, když cestuje sama. Obě dcery se o ni bály, což byla pro všechny tři nová situace. Dřív o ni mít starost nemusely a Sydney nechtěla, aby ji litovaly. O té záležitosti s domem ještě neměly ani tušení. Věděly, že Andrew nezanechal nic jim dvěma, ale až se dozvědí, že nic neodkázal ani své manželce, zhrozí se. Všechno nyní bude patřit dvojčatům, ať už si to zasluhují, nebo ne. A Sydney s dcerami věděly, že si to ty dvě nezaslouží ani v nejmenším.

Na letiště jela kyvadlovou dopravou, aby včas stihla v deset večer let společnosti Air France. Letěla obchodní třídou, i když s Andrewem vždycky dávali přednost první třídě, ale ty doby teď byly pryč. Letenku zaplatila z kilometrické banky, poslední výkřik přepychu a pohodlí. A chtěla se v letadle prospat.

Během letu jí nabídli kompletní menu, ale odmítla. Sice předtím nejedla, ale neměla hlad a nechtěla už tak pozdě večer jíst jídlo o pěti chodech. Sklopila si sedadlo a zavřela oči, vzpomínala na minulý let do Paříže, před šesti měsíci, kdy tam s Andrewem jeli oslavit silvestr. Při té vzpomínce se jí nahrnuly slzy do očí, protlačily se zavřenými víčky a stékaly jí po tváři, když se snažila usnout. Nakonec ji konejšivý hukot letadla přece jen ukolébal. Probudila se, až když se letadlo chystalo přistát na letišti Charlese de Gaulla a letuška ji požádala, aby sedadlo zvedla. Nad Paříží svítilo slunce, přistání bylo hladké a za okamžik už stála a čekala na výdej zavazadla. Necestovala už jako VIP, jak to dělávali s Andrewem. Cestovala sama, jako žena, která jede do Paříže prodat byt, jejž milovala.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1