POUZE TITUL

HS Chandler

STUPNĚ VINY

Přeložila Viktorie Košnarová

HS Chandler: Stupně viny

Copyright © HS Chandler 2019

Translation © Viktorie Košnarová, 2020

ISBN 978-80-249-4267-4

Evangelině

Vždycky máš na výběr

Vždycky se můžeš ozvat

Nikdy se nesmiř s podceňováním

Věz, že pro mě znamenáš celý svět

Miluju tě, malá Squishy McBoo

1

Edward Bloxham ležel tváří dolů v kaluži krve a slunečního svitu na kamenných dlaždicích kuchyňské podlahy. Už několik minut se nepohnul ani nevydal žádný zvuk. Marie zírala na jeho tělo, zatímco skládala noviny pohozené na kuchyňském stole a dávala je do koše na papír. Pak pomalu otírala vnitřek hrnku utěrkou a uvažovala, čím odstraní krvavé skvrny ze světlé podlahy. Druhý hrnek nechala ve dřezu, zvedla nohu od židle z Edwardovy hlavy a strčila ukazováček do hrudky lidských tkání, které se zachytily na vyčnívajícím kovovém šroubu. Masivní dřevo posloužilo jako pozoruhodně dobrá improvizovaná zbraň. I přes nedostatek medicínského vzdělání si šedobéžovou mozkovou hmotu, která unikla z manželovy hlavy, nemohla splést s ničím jiným. Vertikální trhlina v zadní části jeho lebky byla deset centimetrů dlouhá a vytékal mu z ní na krk zpěněný pramínek. Je na čase zavolat patřičné orgány, ale její zahrada za kuchyňským oknem působila v odpoledním světle tak idylicky, že jí bylo zatěžko se k tomu přinutit. Rychle si v duchu něco spočítala: počet měsíců vhodných k zahradničení v roce – osm, když je dobré počasí – dvacet dní v měsíci, čtyři hodiny denně. Znásobte to patnácti, což je počet let, po která Marie nepracuje, a dojdete k závěru, že Marie ze své vůle prožila nějakých deset tisíc hodin skloněná k zemi, při vytváření jediných barev a krásy v jejím životě. Teď to všechno přijde nazmar. Ale možná je to přece jen ten nejvhodnější konec. Manžel mrtvý. Rostliny mrtvé. Předvídatelná léta jejího života u konce.

Marie přejela rukama, jednou po druhé, po celé délce nohy od židle a vnímala pod prsty Edwardovu krev a mozkovou tkáň. Téměř po dvě dekády byl v jejím životě dominantní silou. Teď, pouhý týden před svými čtyřicátými narozeninami, zavinila jeho smrt. Ten významný životní milník bude oslavovat sama. Pravděpodobně za mřížemi, ale sama.

Podlaha opravdu vypadá příšerně. Marie přitiskla manželovi na ránu utěrku, překročila jeho tělo, cestou do předsíně, kde viselo jeho sako, loktem jemně zavřela dveře od spíže a strčila lepkavou ruku do náprsní kapsy. Vyndala jeho mobil a pomyslela si, jak je na rozdíl od jejího laciného umělohmotného špalíku, který pečlivě ukryla, elegantní. Nemusela řešit žádná bezpečnostní hesla, Edward nikdy žádná nepotřeboval. V domě s ním žila jenom Marie a v práci měl pouze sekretářku. Jednoduchost a rutina. Takový svět má rád. Takový svět měl rád, opravila se a vytočila tři devítky.

„Jakou službu požadujete?“

Zvláštní, že se tomu říká služba. To slovo naznačuje pomoc nebo prospěšnost. Na to už je pozdě.

„Zabila jsem svého manžela,“ odpověděla Marie. „Takže tu, kterou považujete za nejvhodnější.“

Žena na druhém konci se nevylekala. Zapsala si Mariino jméno a adresu a pak jí položila pár otázek ohledně Edwardova současného tělesného stavu.

„Leží na podlaze a vůbec se nehýbe,“ vysvětlila Marie. „Já na něj nesahala. Leží tváří dolů.“

„Dýchá?“ zeptala se operátorka.

„Rozbila jsem mu hlavu,“ odpověděla Marie. „Takže asi ne.“

„Policie a záchranka už jsou na cestě. Potřebuju, abyste odemkla dveře. Máte tam nějaké psy?“

Marie vzdychla. Ne, žádní psi. Nic, co by vyžadovalo její lásku a čas. Nic, co by jí mohlo lásku oplácet.

„Jsem tu jen já,“ řekla, přešla k vchodovým dveřím a otevřela je dokořán. Zaujal ji zpěv ptáků a vůně čerstvě posekané trávy. Pozorovala racky klouzající po nebi směrem k somersetskému pobřeží a při pomyšlení na to, že si její manžel už nikdy nebude stěžovat, jak mu jejich trus ničí lak na volvu, se usmála. V dálce zazpívaly sirény svoji dvoutónovou píseň. Marie uvažovala, kde by měla čekat. Připadalo jí nevhodné, aby jejich příjezd očekávala u manželova nehybného těla. Obývací pokoj se jí zdál být příliš odtažitý. Kdyby ji našli, jak si hoví v křesle uprostřed takového dramatu, vypadala by jako bezcitná stvůra. Nejlogičtějším místem bude příjezdová cesta. Vykročila z předních dveří. Pomyšlení na sousedy ji netrápilo. Živé ploty z cypřišovníků na obou stranách jim už dlouho zajišťovaly soukromí a velký pozemek, na němž stál jejich dům o pěti ložnicích, znamenal, že lidi z jedné i druhé strany nikdy neviděli ani neslyšeli.

Brána. Na tu nepomyslela. Marie se vrátila do haly a stiskla tlačítko. Edward měl na klíčích další ovladač, ale ty měl v kapse u kalhot a v ní se nechtěla hrabat. Vrátila se na příjezdovou cestu a sledovala poslední pohyb brány. Byla dokořán. Edward byl na to působivé dílo z oceli vykované do spirál tak pyšný. Marie si pamatovala den, kdy nainstalovali automatické otvírání. Muž, který na tom pracoval, jí nadšeně podal ovladač a dal jí tak šanci zavřít bránu jako první. Dokonale synchronizovaná křídla lehce zasvištěla po štěrku.

„Tohle vám zajistí klid a bezpečí,“ řekl ten muž.

Právě takhle se zavřela její klec. Samozřejmě viděla ven. Silnice za branou se dál kroutila do dálky. Sousední domy pořád stály uprostřed skvěle udržovaných trávníků. Ptáci jí nepřestali létat nad hlavou a hnízdit, kde se jim zlíbilo. Nic se nezměnilo, jen její svět se o něco víc scvrkl. A ona svůj život ještě víc nenáviděla.

Policejní auto zahnulo na příjezdovou cestu a další zastavilo na ulici. Ambulance následovala. Marie pozorovala policistku, která vystoupila z nejbližšího auta a opatrně se k ní vydala.

„Vy jste paní Bloxhamová?“ zavolala.

„Ano, dobrý den,“ odpověděla Marie.

„Madam, žádám vás, abyste položila ten předmět, který držíte,“ vyzvala ji policistka.

Marie zvedla ruku a před tváří se jí objevila noha od židle, jako by ji měla kouzlem připevněnou k paži. Několik pramenů Edwardových vlasů zavlálo ve větru.

„Omlouvám se,“ řekla. „Neuvědomila jsem si, že to pořád držím.“ Opatrně položila nohu na štěrk. „Edward je v kuchyni.“

Vedle policistky se objevil kolega a kráčeli k ní. Pak z ambulance vylezli dva záchranáři.

„Já jsem policistka Mullová,“ představila se. „Musíme se dostat dovnitř k vašemu manželovi, paní Bloxhamová. Můžete nám říct, jestli je tu ještě někdo jiný?“

„Ne, jsem tu sama,“ odpověděla Marie.

„Jsou tu ještě nějaké podobné zbraně?“ ptala se dál Mullová.

Marie naklonila hlavu. Policistka měla na mysli tu nohu od židle. Nikdy by ji nenapadlo, že je to zbraň. Ještě před chvílí to byl kus rozlámaného nábytku, který čekal na op ravu. Nyní získala nový účel. Jak dramatická změna, pomyslela si. Podobně jako ona – z hospodyňky vražedkyní – tak ji nazvou v novinách, až se zmocní jejího případu. Taky v nich bude Edwardův nekrolog. Přední ekolog, odborník na klimatické změny, znalec britské divoké zvěře a mořských ptáků – výčet zásluh nemá konce – spisovatel, komentátor, místní hrdina. Napíšou, že byl ubit obuškem ve vlastním domě. Ubit obuškem. To zní malebně. Nikdy by si nepomyslela, že uslyší zvuk dřeva dopadajícího na lebku.

„Paní Bloxhamová,“ naléhala policistka a vykročila dopředu.

„Absolutně žádné,“ řekla Marie. „Žádné další zbraně.“

„Dobře. Zvedněte ruce, madam, a prosím, abyste se nehýbala, až se k vám přiblížím,“ vyzvala ji policistka Mullová. Nevyslovila to nevlídně, ale byl to rozkaz. To Marie dobře znala. Pomalu zvedala ruce, zahlédla své rudé dlaně a uvědomila si, že vypadá děsivě. Policistka Mullová přišla blíž a prohledala ji od hlavy k patě. Když se přesvědčila, že Marie pod šaty nic neskrývá, kývla na záchranáře, kteří rychle zmizeli v domě následovaní dalším policistou z auta zaparkovaného za branou. „Děkuju. Teď dejte ruce za záda, zápěstími k sobě. Nasadím vám pouta. Pouta vám budou připadat těsná a musíte mi říct, jestli vám nepůsobí bolest.“

Všichni jsou strašně zdvořilí, pomyslela si Marie, když člověk uváží, k čemu se jim přiznala. V její kuchyni leží mrtvý muž a oni ji zdvořile oslovují „paní Bloxhamová“. Dlouho to nepotrvá. Jen do chvíle, než uvidí jeho tělo.

„Chci vás požádat, abyste tu zůstala, až půjdu dovnitř. Můj kolega, policista McTavish, vás podrží. Nesmíte se hýbat, ani se o to pokoušet. Rozumíte?“ zeptala se policistka Mullová.

„Rozumím,“ odpověděla Marie.

Ve chvíli, kdy McTavish sevřel Mariina spoutaná zápěstí, na ulici zastavilo další auto, tentokrát neoznačené. Vystoupil z něj muž ve stejně nicneříkajícím oděvu, jako byl ten vůz, v němž přijel. Natáhl si rukavice, podíval se napravo a nalevo, jako by kolem sebe čenichal. Větří pach krve, myslela si Marie. Otevřel zadní dveře, vytáhl igelitový sáček a kráčel přímo k Marii, aniž s ní navázal oční kontakt. Když byl u ní, sehnul se a zkoumal nohu od židle.

„Vyfotografujte to,“ zavolal na ženu, která vystoupila z auta hned po něm. Žena se těžce přišourala po příjezdové cestě s fotoaparátem zavěšeným kolem krku a udělala, co řekl. O deset nebo více záběrů později muž, který tomu tady velel, zvedl nohu od židle a strčil ji do pytle. „Dejte na to štítek a začněte psát seznam doličných předmětů,“ rozkázal, když podal pytel fotografce, která se s ním vydala zpátky k autu. Velící policista si konečně všiml Marie. Podíval se na hodinky a pozdravil kolegu, který ji držel.

„Pane,“ řekl McTavish uctivě.

„McTavishi,“ kývl důstojník. „Kladla odpor?“

„Až dosud vůbec žádné potíže, pane,“ oznámil McTavish.

Marie se snažila tvářit tak vyrovnaně, jak dokázala. Pomyšlení, že by ji mohli pokládat za hrozbu nebo zdroj potíží, ji pobavilo a podivně jí zalichotilo.

„Já jsem detektiv inspektor Anton. To vy jste tu událost ohlásila?“ otázal se.

„Ano,“ odpověděla Marie. „Co se bude dít dál?“

„Prozkoumáme místo činu,“ odpověděl Anton.

„Kam mě odvezete?“

Anton se na ni zadíval. Sklopila zrak, aby se mu mohla podívat do očí. Měří jen kolem metru šedesát, usoudila a říkala si, jestli podprůměrná výška nebrzdí jeho postup u policie. Díval se na ni divně. Marie odvrátila zrak.

„Paní Bloxhamová, řekla jste operátorce, že jste zabila svého manžela. Je to tak?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Marie.

„Zdá se, že jste velmi klidná,“ poznamenal inspektor Anton po chvíli.

„Opravdu?“ Marie se mu znovu podívala do očí.

„Byla byste tak laskavá a otočila se?“ požádal ji Anton.

Policista McTavish ji pustil, takže mu mohla vyhovět. Když se otáčela, všimla si, že by růže lemující příjezdovou cestu potřebovaly prořezat. Už k tomu nebude mít příležitost. Tak jako ona se o ně nikdo nepostará. Pokud je dostatečně nezkrátí, příští jaro jejich květy nebudou stát za nic. Zmocnil se jí smutek a v očích ji nečekaně zaštípaly slzy.

„Dejte jí na ruce sáčky, policistko Cooksleyová,“ přikázal Anton policejní fotografce, když se znovu objevila. Ta vytáhla z kapsy sáčky, natáhla Marii na každou ruku jeden a přilepila je páskou. „Chceme uchovat důkazy, paní Bloxhamová, pro případ, že byste měla nějaká zranění způsobená při obraně nebo nečistoty pod nehty. Nejste zraněná? Záchranáři by vás ošetřili.“

Inspektor Anton byl na lovu. V jeho hlase nezazněl skutečný zájem.

„Ne, nejsem zraněná,“ odpověděla Marie.

V předních dveřích se objevila policistka Mullová a zavolala inspektora Antona dovnitř. Zmizeli v domě. Na tom, co dělá policie uvnitř, Marii nezáleželo. Byly to jen cihly a malta, jen uspokojivé útočiště před živly, bez jakékoli citové hodnoty. Klidně odtud odejde a už nikdy dovnitř nevkročí. Na tom, jak krásná je to stavba nebo kolik je v ní ložnic, vůbec nezáleželo. Měkké koberce ani okna s trojitými skly ještě nedělají domov. Velkorysé prostory jí jen přidělávaly práci při úklidu a poskytovaly víc stěn, na které mohla zírat.

Kapka potu stekla z jejího levého obočí a nechala jí na tváři lesklou stopu. Marie počkala, až doputuje k bradě, zvedla rameno a setřela ji. Inspektora Antona by potěšilo, kdyby viděl, že se potí. Vyhovělo by to jeho představám o zločincích – pocit viny, strach, podvědomá touha vyzpovídat se ze zlých činů. Marie jim to drama nedopřeje. Neměla v úmyslu říkat nic jiného než to, že zabila Edwarda. Úmyslně.

Inspektor Anton se vynořil z domu a kráčel rovnou k ní. „Zatýkám vás, paní Bloxhamová. Budete převezena na policejní stanici, kde dostanete příležitost poradit se se svým právníkem a budete vyslechnuta ve věci útoku na svého manžela.“

„Už jsem paní na telefonu řekla, co jsem udělala,“ namítla Marie. „Myslím, že právníka nebudu potřebovat.“

„Varuji vás a je nutné, abyste mě poslouchala,“ zvedl inspektor Anton hlas. Zjevně se mu nelíbilo, když mu někdo odporoval. „Záchranáři za pár minut vyklidí dům a my vás odtud musíme ještě předtím dostat. Užíváte nějaké léky, které byste si měla v domě vyzvednout? Nemohu vám zaručit, že se sem budete moct vrátit.“

„Ne,“ odpověděla Marie. „Zevnitř nic nepotřebuju. S tím místem jsem skončila.“

„A co váš manžel? Nějaké zdravotní potíže, o nichž bychom měli vědět?“

„Až do dneška byl naprosto zdravý. Jsem si jistá, že to jeho praktický lékař potvrdí,“ řekla Marie.

„Pane,“ zavolala policistka ode dveří do domu. „Helikoptéra tu bude do tří minut. Jen hledají volné místo k přistání.“

„V pořádku. Teď vás musíme odvézt, paní Bloxhamová. Jděte k policejnímu autu, které stojí za branou,“ vyzval ji Anton.

„Tou helikoptérou přiletí koroner?“ zeptala se Marie. „Říkala jsem si, kdy se asi objeví.“

„Koroner?“ Anton se zamračil. „Ta helikoptéra je letecká záchranka, paní Bloxhamová.“

„Za těchto okolností mi to připadá jako ztráta času.“

„Předpokládám, že vám by se víc hodilo, kdybychom se tak nenamáhali,“ podotkl Anton a znovu se podíval na hodinky. „My ale musíme. Zatýkám vás za pokus o vraždu.“

„Cože?“ podivila se Marie.

„Paní Bloxhamová, musíte okamžitě přejít k policejnímu autu,“ naléhal Anton.

„Říkal jste pokus o vraždu,“ opakovala Marie. Pod podrážkami domácích trepek cítila každý kamínek vyštěrkované příjezdové cesty. Najednou se udělalo parno.

Inspektor Anton povytáhl obočí. „Omlouvám se, asi jsem se dost dobře nevyjádřil. Váš manžel žije, paní Bloxhamová, ačkoli když jsem viděl tu ránu, nedivím se, že jste se domnívala, že nikoli. Chirurgický tým je připravený okamžitě ho operovat.“

Marie zavrtěla hlavou, pokusila se natáhnout ruce a o něco se opřít, ale jen si tím utáhla pouta. „Ne,“ zamumlala, když se jí podlomila kolena. Inspektor Anton s druhým policistou ji zachytili dřív, než klesla na zem.

„Prosím, ať přiletí pozdě,“ zašeptala Marie, než ji zahalila temnota.

2

První den u soudu

„Moje první láska. Můj miláček.“ Tak nazýval konstruktér Isambard Kingdom Brunel Cliftonův visutý most v Bristolu. Lottiiny vzpomínky na školní hodiny dějepisu byly kusé, ale tohle jí uvízlo v paměti a vynořilo se to pokaždé, když vjížděla do Bristolu. Už přestala počítat, kolikrát přejela tu gravitaci popírající stavbu vedoucí přes řeku Avon, ale její žaludek nepřestával protestovat, když se odvážila pohlédnout do bezmála osmdesát metrů hlubokého údolí. Sešlápla plyn. Bylo jí jasné, že se nesmí opozdit. Ten zvláštní pocit v jejím břiše nijak nesouvisí se závratí, nýbrž s tím, že musí čelit nové situaci. Nikdo z jejích známých ještě nikdy nezasedal v porotě. Ten dopis si musela přečíst nejméně tucetkrát, než jí došlo, o co v něm jde. Ve snaze vyhnout se dopravní špičce Lottie zvolila cestu podél řeky a velkých viktoriánských skladišť s ozdobnými, dokonale geometrickými oblouky při vjezdu do města. Okolní skleněné a ocelové kancelářské budovy historické stavby spíš jen rámovaly, ale nijak nezastiňovaly jejich krásu. Objela College Green, kde mohutný oblouk bristolské radnice tvořil trojúhelník s katedrálou a cestou zahýbající k Harbourside. Lottie by se ráda natáhla do trávy, toulala se po obchodech a dala si oběd v jedné z četných bristolských čajoven. Místo toho zamířila na sever a doufala, že na jednom z centrálních parkovišť najde volné místo. Bylo jí souzeno strávit den uvnitř, daleko od modré oblohy a pálícího slunce, odříznutá od všeho, co může město nabídnout, a byla snad ještě nervóznější, než kdyby měli soudit ji samotnou.

O hodinu později se Lottie rozhlížela po soudní síni a připadala si v bílé košili s krátkými rukávy a tmavomodrých kalhotách nevhodně oblečená. Přála si, aby si své dlouhé vlasy raději svázala. Zvací dopis se o formálním oblečení nezmiňoval, ale její kolegové většinou navzdory srpnovým vedrům zvolili vycházkové obleky s kravatou a ženy společenské blůzy a sukně. Její okolí ji už tak dost znepokojovalo, a co teprve soudce a právní zástupci v objemných černých talárech a s tuhými šedými parukami. Její manžel Zain měl pravdu, je toho na ni moc. Jedinou útěchou jí bylo, že se muž vedle ní cítil stejně nepříjemně jako ona. Každých pár minut se díval na hodinky. Všech dvanáct vybrali losováním jako při nějakém podivném lidském bingu. Její Ctihodnost soudkyně Downeyová jim řekla, aby se posadili. Napětí bylo zastrašující.

Muž na sedadle vedle Lottie zvedl ruku a okamžitě na sebe přitáhl pozornost. Patřil k těm málo porotcům, kteří byli přibližně stejně staří jako Lottie, a fyzicky byl natolik pozoruhodný, že by se za ním otočily hlavy všude. Jeho řeč těla – opíral se zády a nohy měl roztažené – naznačovala, že si toho je dobře vědom.

„Ano,“ řekla Její Ctihodnost soudkyně Downeyová. „Máte nějaký dotaz, pane…“

„Cameron Ellis. Nemám na tohle čas. Jsem tesař a zaměstnávám sám sebe. Minulý týden jsem telefonoval k soudu a vysvětlil jsem jim to,“ vykládal ten muž.

Lottie ohromila jeho smělost. Stěžuje si před sálem plným právníků a policie. Je možná o pár let starší než ona, ale při představě, že by se měla postavit před dav, se jí i v šestadvaceti svírá žaludek.

„Chápu vaši situaci, ale obávám se, že v Bristolu je spousta podnikatelů a všechny nemůžeme omluvit z povinnosti zasedat v porotě. Budete dostávat každodenní finanční náhradu. Než složíte přísahu, má ještě někdo nějaký dotaz?“

Lottie se zhluboka nadechla a přála si, aby nemusela nic říkat. Věděla však, že by její manžel zuřil, kdyby se neomluvila tak, jak jí to přikázal. Jeho zaměstnání bylo plné uzávěrek, bonusů, konečných termínů, což – jak Lottie vyrozuměla – znamenalo nekonečný stres. Proto očekával, že jeho domácnost bude fungovat jako dobře namazaný stroj. Účast v porotě by to znemožnila. Lottie zvedla ruku a soudkyně na ni povzbudivě kývla.

„Jsem Charlotte Hirajová. Mám, ehm, tříleté dítě, o které se musím starat, takže tu nemůžu být, a stejně si nemyslím, že jsem pro tento úkol ta pravá osoba,“ mumlala Lottie.

„Hlídání dítěte v době, kdy budete u soudu, vám bude proplaceno, takže to nepůjde z vaší kapsy. Být členem poroty může vypadat hrozivě, ale není k tomu zapotřebí žádné zvláštní vzdělání,“ odpověděla soudkyně.

Lottie se na sedadle jakoby scvrkla. Muž vedle ní, Cameron Ellis, stále ještě nespokojeně pomlaskával. Takže oba budou muset v porotě zasedat. Promarní dva týdny nádherného počasí v temných místnostech s lidmi, které nezná, a bude muset poslouchat slova, jimž nebude rozumět. Zainovi nezbude než se s její nepřítomností smířit, i kdyby hlídání dítěte musel platit sám.

Ženu v řadě před Lottie požádali, aby vstala, a podali jí bibli a kartičku. Pak přísahali další, až přišla řada i na Lottie. Ta se v duchu rozhodla se zbožným textem souhlasit, místo aby na něj přísahala. Dětství, které strávila putováním mezi náhradními domovy, ji připravilo o veškerou víru. Když vyvolali její jméno a požádali ji, aby přečetla slova na kartičce, zrudla.

„Se vší vážností pravdivě prohlašuji, že poctivě posoudím obžalovaného a rozhodnu se na základě důkazů,“ odříkala Lottie. Slova jí připadala absurdně staromódní, přesto odpovídala vážnosti úkolu. Lottie ve svém vlastním životě udělala hodně chyb, takže jí nebylo příjemné, že bude muset soudit někoho jiného. Už dlouho nezažité proudění adrenalinu v jejích žilách ji přesto nabíjelo energií. Okouzlovala ji možnost beztrestně se hrabat v cizím špinavém prádle, sledovat, jak obžalovaný odpovídá na otázky, odhadovat, kdo lže a kdo mluví pravdu. Napadlo ji, že být členkou poroty může být jako sledování strhujícího televizního programu v přímém přenosu.

Vrátila kartu soudnímu úředníku, sedla si a pohledy, které ji sledovaly, se milosrdně obrátily jinam. Přímo proti lavicím s porotou, na druhé straně místnosti, se nacházely řady sedadel plné zvědavých diváků. Byli mezi nimi i na první pohled rozeznatelní novináři s identifikačními štítky zavěšenými kolem krku, kteří zaznamenají sebemenší detail utrpení, které se odehraje v této soudní síni. Za řadami lidí od tisku byla sedadla obsazená nejrůznějšími typy. Dva postarší muži si šeptali a dlaněmi si přitom zakrývali ústa. Čtyři starší adolescenti, možná studenti, předstírali nudu. Žena ve středním věku, která očividně nebyla stavěná na letní vedra, si otírala tvář kapesníkem. Muž ve slunečních brýlích si něco zuřivě kreslil. O pár míst dál seděli policisté se založenýma rukama a čekali, až začne skutečné představení.

Ženu na lavici obžalovaných vyzvali, aby povstala, a soudní úředník, který seděl dole před soudkyní, přečetl obžalobu. Chvíli bylo ticho, než všem došla závažnost případu.

Pokus o vraždu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2