On the Come Up

Copyright © 2019 by Angela Thomas

All rights reserved.

Translation © Mirka Palkosková, 2020

ISBN 978-80-242-6666-4

Pro děcka, co mají účty na SoundCloudu

a veliký sny. Vidím vás.

A taky pro mámu, první, která to uviděla ve mně.

PRVNÍ ČÁST

STARÁ ŠKOLA

Jedna

Dneska večer asi budu muset někoho zabít.

Třeba někoho, koho znám. Nebo někoho, koho neznám. Někoho, kdo nikdy nedal žádnej battle. Nebo někoho, kdo je profík. Je fuk, jestli bude mít správnej rytmus nebo kolikrát za minutu umí dát punch. Budu ho muset zabít.

Nejdřív ale potřebuju vyřídit ten hovor. A abych si mohla zavolat, musím konečně vypadnout z týhle hodiny paní Murrayový.

Laptop mám plný otázek na a) b) c) d), ale očima visím na hodinách. Znamenají teď všechno. A podle všeho bude za deset minut půl pátý a podle tetičky Pú, která zná jednoho člověka, který zná jednoho člověka, volá DJ Hype vždycky mezi půl pátou a půl šestou. Přísahám, že jestli ho nestihnu…

Udělám prd, protože můj telefon má paní Murrayová a s tou si není radno zahrávat.

Teď jsou z ní vidět jen trvale zapletené černé vlasy. Zbytek se skryl za knihu od Nikki Giovanni. „Mmm,“ broukne občas nad některým z veršů a zní to stejně, jako když moje babička poslouchá v kostele kázání. Pro paní Murrayovou je poezie jako náboženství.

Midtownská umělecká škola se vyprázdnila už skoro před hodinou, jsou tu jen studenti ze třeťáku, které rodiče či opatrovníci přihlásili na přípravné kurzy ke srovnávacím zkouškám. Plný počet bodů vám nikdo nezajistí, ale Jay povídala, ať se koukám snažit, protože moje hodiny „nebyly zadarmo“. Vláčím se sem každé úterý a čtvrtek odpoledne a telefon musím pokaždé odevzdat paní Murrayové.

Většinou tu hodinu bez čerstvých prezidentových tweetů zvládám bez obtíží. Vydržím to i bez zpráv od Sonnyho a Malika (někdy taky píšou o těch hovadinách, co píše prezident). Ale dneska bych se nejraději zvedla, popadla z katedry mobil a utekla.

„Psst! Brianno,“ zašeptá kdosi. Za mnou sedí Malik a za ním je Sonny, který se bez hlesu ptá: Tak co?

Dám hlavu na stranu a pozvednu obočí ve stylu: Jak to mam podle tebe vědět, když nemam mobil? Jasně, dost lidí by to asi nepochopilo, ale Sonny a Malik byli jako mí bráchové ještě dřív, než jsme se narodili. Naše matky jsou nejlepší kamarádky a všechny byly těhotné ve stejnou dobu. Říkají nám „Nesvatá trojice“, tvrdí totiž, že kdykoli tenkrát byly spolu, kopali jsme je v břiše. Takže neverbální komunikace? To není žádná novinka.

Sonny krčí rameny, Co já vim, jenom se ptám. A taky trochu: Nemusíš bejt takhle nepříjemná.

Mračím se na jeho snědý zátylek, zezadu vypadá jako hobit – má kudrnaté vlasy a velké uši. Já nejsem nepříjemná. To ty máš blbý otázky.

Otočím se. Paní Murrayová na nás zahlíží přes okraj knihy, taky tak trochu umí neverbálně komunikovat. Na mojí hodině mluvit nebudete.

Přísně vzato opravdu nemluvíme, ale ať už to řeknu nahlas, nebo potichu, jak budu asi vypadat?

4:27.

Za tři minuty budu mít telefon v ruce.

4:28.

Dvě minuty.

4:29.

Jedna.

Paní Murrayová zaklapne knihu. „Čas vypršel. Odevzdejte své cvičné testy tak, jak jsou.“

A dopr. Test.

Pro mě odevzdat test „tak, jak je“ znamená, že nemám vyplněnou jedinou otázku. Naštěstí je to a) b) c) d), takže mám pětadvacetiprocentní šanci, že náhodou vyberu správnou odpověď. Zatímco si všichni berou mobily, naklikávám odpovědi.

Jen Malik nikam nejde. Stojí nade mnou a přes mikinu s kapucí si přehazuje džínovou bundu. Za poslední dva roky mě dorostl a pak přerostl tak, že když mě chce obejmout, musí se sehnout. Díky vyčesaným vlasům vypadá ještě vyšší.

„Sakra, Bri,“ řekne. „Copak jsi neudělala –“

„Pst!“ Odesílám odpovědi a házím si batoh přes rameno. „Mám to.“

„Jenom jestli ti nevadí, když vyletíš, Breezy.“

„Vyletět ve cvičnym testu neznamená doopravdy vyletět.“ Nasadím si kšiltovku a stáhnu si ji do čela, takže zakryje i poslední vlásek. Jemné vlasy podél čela už mám trochu pocuchané a pocuchané zůstanou, dokud mi je Jay nezaplete.

Sonny je u stolu paní Murrayové jako první. Jde po mém telefonu se smrtelně vážným nasazením, ale paní Murrayová ho popadne jako první. „V pořádku, Jacksone.“ Osloví ho jeho skutečným jménem. Jackson je čistě náhodou také moje příjmení. Jeho matka ho pojmenovala na počest mých prarodičů, což byli její kmotři. „Potřebuji si chvíli promluvit s Briannou.“

Sonny a Malik se po mně podívají. Cos proboha provedla?

Zírám asi stejně překvapeně jako oni. Vypadám, jako že to vim?

Paní Murrayová pokývne směrem ke dveřím. „Můžeš jít a Malik taky. Je to jen na chvíli.“

Sonny se ke mně obrátí. Seš v hajzlu.

Možná. Aby bylo jasno: paní Murrayová je milá, ale není radno si s ní zahrávat. Jednou jsem odflákla esej o užití snů v díle Langstona Hughese. Paní Murrayová se do mě pustila tak, že jsem si přála, aby za ní namísto mě šla Jay. A to o něčem vypovídá.

Sonny s Malikem odcházejí. Paní Murrayová je usazená na okraji stolu, můj mobil pokládá vedle sebe. Obrazovka je zhasnutá. Zatím nikdo nevolal.

„Co se děje, Brianno?“ ptá se.

Podívám se na telefon a pak zase na ni. „Co máte na mysli?“

„Vůbec jsi se dnes nesoustředila,“ řekne. „Dokonce jsi ani neudělala cvičný test.“

„Udělala!“ Svým způsobem. Tak trochu. Skoro. Asi spíš ne. Ne.

„Děvče, vždyť jsi ještě před minutou neměla zadanou jedinou odpověď. Upřímně? Už nějakou dobu si všímám, že se nesoustředíš. Věř mi, že až na konci týdne dostaneš svou kartu, bude ti to zřejmé. Dvojky se nemění na trojky nebo čtyřky jen tak.“

Sakra. „Čtyřky?“

„Dala jsem ti, co si zasloužíš. Tak o co jde? Poslední dobou na hodiny docházíš.“

Poslední dobou. Naposledy mě dočasně vyloučili před měsícem a za ředitelkou mě neposlali už dva týdny. To je novej rekord.

„Je doma všechno v pořádku?“ vyptává se.

„Mluvíte jako paní Collinsová.“ To je ta mladá blonďatá konzultantka, co je sice milá, jenomže moc tlačí na pilu. Pokaždé, když mě za ní pošlou, pokládá otázky jako vystřižené z příručky typu „Jak mluvit s průměrnými černošskými dětmi, které se často objevují ve vaší kanceláři“.

Jaké to je doma? (Do toho vám nic není.)

Byla jsi v poslední době svědkem traumatizujících událostí, například střelby? (To, že bydlím v ghettu, neznamená, že denně kličkuju mezi kulkama.)

Jak se vyrovnáváš se smrtí svého otce? (To bylo před dvanácti rokama. Skoro si ho nepamatuju, ani to, co se stalo.)

Vyrovnáváš se ještě se závislostí své matky? (Už je osm let čistá. Dneska je závislá jenom na telenovelách.)

Dělej se sebou něco, holka, rozumíš? (No dobře, tohle neřekla, ale jen si počkejte.)

Paní Murrayová se ušklíbne. „Prostě se jen snažím zjistit, co se s tebou děje. Tak mi řekni, co tě dnes tak rozrušilo, že plýtváš mým časem i těžce vydělanými penězi své matky.“

Povzdechnu si. Dokud jí to neřeknu, mobil mi nedá. Tak dobře. Povím jí to. „Čekám, až mi zavolá DJ Hype, že dneska večer můžu mít v Ringu battle.“

„V Ringu?“

„Joo. Jimmyho Boxing Ring. Každej čtvrtek dělá freestyle battly. Zapsala jsem se na seznam těch, co by dneska večer rádi dali battle.“

„Ach, já vím, co je Ring. Jenom mě překvapuje, že se tam chystáš ty.“

Ze způsobu, jakým vysloví slůvko ty, mě mrazí. Jako by si myslela, že kdokoli jiný se do Ringu hodí líp než já. „Proč vás to překvapuje?“

Omluvně pozvedne ruce. „Nemyslím tím nic špatného. Vím, že jsi schopná. Četla jsem tvou poezii. Jen jsem netušila, že chceš být rapperka.“

„To netuší hodně lidí.“ A to je právě ten problém. Rapuju už od deseti, ale nikdy jsem se s tím nepředváděla. Jako jasně, Sonny a Malik to ví, i moje rodina. Ale aby bylo jasno: Když ti matka řekne, že dobře rapuješ, je to stejný, jako když ti matka po pařbě řekne, že ti to moc sluší. Tyhle komplimenty považuje od okamžiku, kdy jsem opustila její lůno, za součást své rodičovské odpovědnosti.

Možná jsem dobrá, co já vím. Čekala jsem na tu správnou chvíli.

Třeba je dnešní večer ten pravý čas a Ring to pravé místo. Je to druhé nejposvátnější místo v Garden Heights, předtím je jenom Chrám Krista. Dokud v Ringu nemáte battle, nejste žádnej rapper.

Proto to tam dneska musím rozbalit. Večer vyhraju a dostanu se do sestavy v Ringu, a když se dostanu do sestavy v Ringu, budu mít další battly, a když budu mít další battly, budu známá. A kdoví, co přijde potom?

Paní Murrayové změkly rysy. „Jdeš ve stopách svého otce, že?“

Je to divný. Pokaždé, když se o něm ostatní zmíní, jako by potvrzovali, že to není jenom fantaskní postava složená ze střepů a útržků mých vzpomínek. A když o něm dokonce mluví jako o mém otci a ne jako o undergroundové legendě rapu s nickem Lawless, jako by mi připomínali, že jsem jeho a on že je můj.

„Asi. Už se na Ring připravuju docela dlouho. Teda, na battle se připravuje jen těžko, ale když vyhraju, může to odstartovat celou mojí kariéru, chápete?“

„Abychom si to vyjasnily,“ napřimuje se paní Murrayová.

V hlavě se mi spouští tichý alarm. Varování: Učitelka si tě srovná, zlato.

„Ty se tak strašně soustředíš na rap, že se ti za poslední pololetí drasticky zhoršily známky. Co na tom, že známky ze třeťáku hrají velkou roli při přijímačkách na vysokou. Co na tom, že jsi mi tuhle povídala, jak se chceš dostat na Markham nebo na Howard.“

„Paní Murrayová –“

„Ne, zamysli se na chvilku. Tvým cílem je dostat se na univerzitu, ne?“

„Asi jo.“

„Asi jo?“

Krčím rameny. „Univerzita není pro každýho, znáte to.“

„To možná ne. Ale středoškolské vzdělání? To je nutné. Teď máš čtyřku, a pokud budeš pokračovat, stane se z ní pětka. Už jsem jednou vedla podobný rozhovor s tvým bratrem.“

Mám co dělat, abych nedala oči v sloup. Ne, že bych měla něco proti Treyovi nebo paní Murrayové, ale mít staršího bratra, který na škole exceloval, a nedosahovat stejných výsledků, to se prostě neodpouští.

Tady v Midtownu se Treyovi nikdy nevyrovnám. Pořád se ohánějí novinovýma výstřižkama a programama z doby, kdy zářil v adaptaci Zatmění slunce. Dost se divím, že Midtown nepřejmenovali na „Uměleckou školu Treye Jacksona, protože se můžeme zvencnout, jak ho žerem“.

No nic.

„Jednou spadl z jedniček na trojky,“ pokračuje paní Murrayová, „ale podařilo se mu to otočit. A podívej se, kde je teď. Má titul z Markhamu, s vyznamenáním.“

A taky se v létě nastěhoval zpátky domů. Nedokázal si najít slušnou práci a teď už tři týdny peče pizzy za minimální mzdu. Vypadá to, že se nemám moc na co těšit.

Vůbec ho neshazuju. Ani náhodou. Je to pecka, že má titul. V mámině rodině nemá vysokoškolský titul nikdo a babička z tátovy strany strašně ráda všem vykládá, že její vnuk je „Magnum cum laude“. (Takhle se to nevyslovuje, ale jestli to chcete vysvětlit babičce, držím vám palce.)

To ale paní Murrayové povídat nebudu.

„Ty známky si zlepším, přísahám,“ odpovím. „Ale teď musim zvládnout svůj battle, pak se uvidí.“

Přikyvuje. „Chápu. A uvidí to určitě i tvoje matka.“

Hází mi telefon.

Huustýýý.

Mizím na chodbu. Sonny a Malik se opírají o skříňky. Sonny si něco kliká na mobilu a Malik si hraje s foťákem. Vždycky je připravený začít točit. Pár metrů od nich stojí Long a Tate, bezpečnostní pracovníci, a sledujou je. Ti dva pořád číhají. Nikdo to neřekne nahlas, ale pokud je někdo černej nebo barevnej, jdou po něm o něco víc, i když je Long sám černoch.

Malik vzhlédne od obrazovky. „V pohodě, Bri?“

„Tak už běžte,“ houkne Long. „Nepoflakujte se tady.“

„Tak sakra, to ani nemůžeme prohodit pár slov?“ ptám se jich.

„Slyšeli jste,“ ozve se Tate a ukazuje na dveře. Má dlouhé, jemné blond vlasy. „Padejte.“

Už už otevírám ústa, když se ozve Sonny: „Prostě půjdem, Bri.“

Tak dobře. Jdu za nimi až ke dveřím a zatím kontroluju mobil.

Je 4:45 a Hype se pořád neozývá.

Jízda autobusem, pak pěšky domů a pořád nic.

Doma jsem přesně v 5:09.

Před domem stojí Jeep Cherokee, který patří Jay. V domě duní gospely. Teď je to jedna z těch písní postavených na synkopování, která v kostele obvykle skončí společným vzýváním Boha a pobíháním mé křičící babičky po chrámu. Je to trapný až na půdu.

Jay tyhle písničky pouští vždy jen o víkendu, když nás chce s Treyem vyhnat z postele, abychom jí pomohli s úklidem. Když někdo zpívá o Ježíšovi, nedá se dost dobře povalovat, takže bez jediného slova vstanu a jdu uklízet.

Zajímalo by mě, proč to pustila.

Když vkročím do domu, je nezvykle chladný. Venku je sice větší zima než vevnitř – kabát si můžu sundat – ale kapucu si nechám na hlavě. Před týdnem nás odpojili od plynu a bez plynu není teplo. Jay dala do chodby elektrické topení, jenomže na tuhle zimu už nestačí. Když se chceme vykoupat, vodu si ohříváme v hrncích na elektrickém sporáku, a v posteli máme na spaní o deku navíc. Trey s mámou už nestíhali vyřídit všechny účty, takže museli dodavatele plynu požádat o odklad, pak o další a ještě o jeden. Až dodavatele to čekání na peníze unavilo a prostě nás odstřihl.

To se stává.

„Jsem doma,“ zavolám z obýváku.

Zrovna když se chystám odhodit batoh s kabátem na gauč, Jay kdesi vyštěkne: „Pověs ten kabát a batoh si dej do pokoje!“

Proboha, jak je tohle možný? Poslechnu ji a přejdu do kuchyně.

Jay z kredence vytáhne dva talíře, jeden pro mě a druhý pro sebe. Než přijde i Trey, bude to ještě chvíli trvat. Jay pořád vypadá jako „Jay z kostela“, což je vzezření, které si nasazuje jakožto sekretářka sboru – má jednoduchý culík, sukni po kolena, košili s dlouhými rukávy, která skryje všechna tetování a jizvy, co by jí to kazily. Je čtvrtek, takže ji večer čeká další lekce na cestě za titulem sociálního pracovníka – chce se postarat o to, aby se ostatním dostalo pomoci, která jí chyběla, když bývala na drogách. Několik posledních měsíců absolvuje částečné dálkové studium, přednášky má párkrát do týdne. Většinou si musí vybrat, jestli se nají, nebo jestli se převleče, obojí nestíhá. Dnes večer se asi chce najíst.

„Čau, Maličko,“ řekne sladce, jako by mě před chvílí vůbec neokřikla. Typický. „Jak ses dneska měla?“

Je 5:13. Sedím za stolem. „Ještě mi nezavolal.“

Jay přede mě položí talíř a svůj dá hned vedle. „Kdo?“

„DJ Hype. Zapsala jsem se na čekací listinu do Ringu, pamatuješ?“

„Jo tohle.“

Tohle, jako kdyby o nic nešlo. Jay ví, že ráda rapuju, ale nemyslím si, že by jí docházelo, že taky chci rapovat. Tváří se zhruba stejně, jako kdyby mě nadchla nějaká nová videohra.

„Dej mu čas,“ odpoví. „Jaká byla přípravka? Dneska jste všichni měli cvičný test, nebo ne?“

„Jo.“ To je to jediný, co ji v poslední době zajímá, pitomej test.

„A?“ řekne, jako by ještě na něco čekala. „Jak to šlo?“

„Asi dobrý, myslim.“

„Bylo to těžký? Lehký? Nějaký témata, na kterých ses zasekla?“

A je to tady, výslech. „Byl to jenom cvičnej test.“

„No ale díky němu si můžeme udělat představu, jak ti to půjde při ostrym testování,“ tvrdí Jay. „Bri, to není legrace.“

„Já vim.“ Už jsem to od ní slyšela milionkrát.

Nakládá mi na talíř plátky kuřete. Od Popeye. Je patnáctého. Právě dostala výplatu, takže se dobře najíme. I když Jay se zaklíná, že lepší kuře dělají Popeyes v New Orleans. Tam se s tetou Pú narodily. Někdy je to ještě slyšet na tom, jak mluví. Třeba když řekne „miláčku“, je to, jako kdyby to slovo nasáklo melasou a rozpadlo se do celé řady slabik, které do něj ve skutečnosti nepatří.

„Jestli tě chceme dostat na dobrou školu, budeš k tomu muset přistupovat s větší vážností,“ řekne.

Jestli my chceme? Měla by říct jestli já chci.

Ne, že bych na univerzitu nechtěla. Upřímně řečeno, nevím. To hlavní, co chci, je doopravdy rapovat. Jestli se to povede, bude mi líp než s prací, kterou mi zajistí vysokoškolský titul.

Chytnu telefon. Je 5:20. Pořád nic.

Jay mlaskne. „Hm-hm.“

„Co?“

„Vím, nad čím přemýšlíš. Asi ses na ten test nemohla moc soustředit, když pořád myslíš na ten svuj Ring.“

Jo. „Ne.“

„Mm-hmm. Kdy se ti měl ozvat Hype, Bri?“

„Teta Pú říkala, že volá mezi půl pátou a půl šestou.“

„Pú? Nesmíš spolknout všechno, co říká. To ona přece tvrdila, že někdo z Gardenu zajal mimozemšťana a teď ho vězní ve sklepě.“

To je pravda.

„A i kdyby opravdu volal vždycky mezi půl pátou a půl šestou, ještě máš čas,“ řekne potom.

„Já vim, jsem jenom –“

„Netrpělivá. Tak jako táta.“

Jen ať si to říká, že jsem stejně tvrdohlavá jako táta, že mám stejně prořízlou pusu a stejně horkou hlavu. Jako by to pro ni neplatilo a ještě k tomu neměla pár zajímavých vlastností navíc. Říká taky, že jsme mu s Treyem podobní. Máme stejný úsměv, jen bez pozlacených zubů. Stejné důlky ve tváři a stejný mírný odstín pleti, takže nám lidi říkají „Redbones“ nebo „light brights“, máme stejné černé, velké oči. Po Jay nemám ani vystouplé lícní kosti, ani světlé oči a tak tmavá jako ona jsem jenom v létě, když jsem celý den na slunci. Někdy ji přistihnu, jak na mě zírá, jako kdyby se na mně snažila najít něco svého. Nebo jako kdyby viděla tátu a nedokázala odvrátit zrak.

Podobně se dívá i teď. „Děje se něco?“ ptám se.

Usměje se, ale jen slabě. „Ale nic. Buď trpělivá, Bri. Když zavolá, běž tam a předveď battle naší Maličky –“

Battle naší Maličky?

„– a utíkej zpátky domů. Nezůstávej s těma pochybnýma lidma od Pú.“

Teta Pú už mě do Ringu vodí několik týdnů, abych nasála, jak to chodí. Už předtím jsem viděla hromadu videí na YouTube, ale být tam doopravdy má něco do sebe. Jay nevadí, že tam chodím – battly tam měl i táta a Mr. Jimmy nepřipouští žádné výstřelky – ale vůbec není nadšená z toho, že jsem s tetou Pú. A už vůbec se jí nelíbí, když teta tvrdí, že je moje manažerka. Vždycky říká, že „takovej blázen nemůže bejt manažer ani omylem!“.

„Jak můžeš takhle mluvit o vlastní sestře?“ ptám se.

Právě nandavá na talíře kajenskou rýži. „Vím, v čem jede. Ty víš taky, v čem jede.“

„Jo, ale nikdy by nedopustila –“

Odmlčím se.

Jay přidá na talíře smaženou okru, na krajíce nakládá kukuřici. Nakonec k tomu všemu naaranžuje měkké, nadýchané koláčky. Koláčky, které se pečou u Popeyes, nejsou nikdy tak krásně měkké a nadýchané, říkejte si, co chcete.

Tomuhle se říká Popkenchurch.

Popkenchurch, to znamená, že kuře a kajenskou rýži koupíte u Popeye, sušenky v KFC a smaženou okru s kukuřicí v Church. Trey tomu říká „srdeční zastávka“.

Abyste tomu rozuměli, Popkenchurch, to není jen tak, nejen proto, že vám může způsobit zažívací problémy. Jay to nakupuje vždycky, když se přihodí něco nepěkného. Když se před několika lety dozvěděla, že její teta Norma má terminální stadium rakoviny, nakoupila Popkenchurch. Když si minulé Vánoce uvědomila, že si nemůže dovolit koupit mi laptop, zase Popkenchurch. Když se babička rozhodla, že se nepřestěhuje do jiného státu, aby pomáhala sestře, která se vzpamatovává po mrtvici, Jay přinesla Popkenchurch. Nikdy jsem nikoho neviděla vybíjet si agresi na kuřecím stehně způsobem, který tenkrát předvedla ona.

Něco se děje. „Co se stalo?“

„Bri, nemusíš si vůbec dělat starosti –“

Vtom mi zabzučí mobil, až obě nadskočíme.

Na obrazovce září cizí číslo.

Je půl šesté.

Jay se usmívá. „Konečně ti volá.“

Ruce se mi třesou až po konečky prstů, ale poklepu na obrazovku a přiložím si přístroj k uchu. „Prosím?“ dostanu ze sebe.

„To je Bri?“ zeptá se ten dobře známý hlas.

Najednou mám úplně sucho v krku. „Jo. To je ona… ta… já.“ Do háje s gramatikou.

„Tak co? Tady DJ Hype. Seš ready, zlatíčko?“

Právě teď, právě teď musím úplně ztratit řeč. Odkašlu si. „Ready? Na co?“

„Ready na to, abys nám to nandala. Gratuluju, večer tě čekáme v Ringu!“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PRVNÍ ČÁST STARÁ ŠKOLA

Jedna