Jedná se o fikci, dílo autorčiny fantazie.

Články, jež se objevují v textu, jsou však zcela autentické,

stejně jako neobjasněné kauzy, o kterých pojednávají.

Mějte prosím na paměti, že se v tomto románu paralelně

odvíjí fiktivní příběh a skutečnost.

Copyright © 2018 Louise Boije af Gennäs

All rights reserved

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2020

Author photo © Anna-Lena Ahlström

ISBN 978-80-242-6724-1

Na památku mého táty

Hanse Boije af Gennäs (1922–2007)

Život od tebe požaduje jen sílu, kterou máš v sobě.

Jen jediný úkol: neutíkat.

Dag Hammarskjöld (1905–1961)

KAPITOLA 1

Stála jsem v temném podchodu. Sama. V dálce jsem viděla slabé světlo a věděla jsem, že je to jediná cesta ven. Nade mnou se tyčily posprejované zdi. Přestože mi bylo jasné, že to není možné, měla jsem pocit, že se ke mně s každou další vteřinou stále více přibližují.

Dlouhým podchodem ke mně přicházel muž. Poznala jsem ho už z dálky, ačkoli vypadal nezvykle mladě. V rukou držel nějaký velký nástroj, v šeru se ale nedalo poznat, co to je. Přátelsky se usmíval a blížil se ke mně rozhodným krokem.

Byl to Fabian.

Chtěla jsem vykřiknout, ale nedokázala jsem ze sebe vypravit ani slovo. Když se ke mně přiblížil docela, všimla jsem si, že má hlavu nakloněnou v podivném úhlu. Pak se zastavil – těsně přede mnou.

„To je můj vaz,“ řekl Fabian vlídně, aniž jsem se ho zeptala, a usmál se. „Mám ho zlomený.“

Potom najednou zvážněl, vytřeštil oči a zvedl to, co měl v rukou. V tu chvíli jsem uviděla, co to je: obrovská blýskající se sekyra. Zvedl ji nad hlavu a namířil ji na mě. Vzápětí mu po tvářích začala stékat proudem krev. Jeho tvář s vytřeštěnýma očima působila hrůzostrašně.

Pak vykřikl a napřáhl sekeru směrem ke mně.

Jeho řev se rozléhal podchodem.

*

Posadila jsem se na posteli. Srdce mi tlouklo jako splašené a pyžamo jsem měla propocené – nezbývalo mi než vstát a jít se převléknout.

Už zase.

Sáhla jsem na povlečení. Polštář byl vlhký, ale ten jsem mohla obrátit. Povlaky na něm i na přikrývce byly trochu zavlhlé, ovšem dalo se v nich spát. Neměla jsem sílu je během jediné noci už podruhé převléknout.

Vzala jsem si čisté pyžamo a šla do své malé kuchyňky. Z kredence jsem vyndala sklenici a otočila kohoutkem. Vodu jsem nechala téct tak dlouho, dokud nebyla skutečně studená. Mezitím jsem se zadívala na střechy Kungsholmenu, které jsem viděla nad dvorem. Zalévalo je měsíční světlo. Byl úplněk.

Ráno mě čekal důležitý pohovor v McKinsey a potřebovala jsem se vyspat. Před návratem do postele jsem se ale musela nejdřív trochu uklidnit.

Černé plechové střechy se ve světle měsíce leskly. Citlivý člověk prý mívá při úplňku obzvlášť velký počet zlých snů. Nemohla jsem to posoudit: noční můry mívám bez ohledu na nějaký zřetelný vnější vliv. Někdy jsem spala špatně několik dnů za sebou, jindy jsem neměla noční můry skoro celý týden. Z toho, jak jsem byla nedospalá, nebo jak jsem naopak spala příliš dlouho, jsem – a to bylo nejnápadnější – trpěla změnami nálad.

Jak dlouho se mi ještě budou tyhle hrozné sny zdát?

Nejčastěji mě v nich navštěvoval Fabian, občas Bella a vůbec nejvíc táta, ale v jeho případě se většinou nejednalo o noční můru. V jeho přítomnosti jsem byla vždycky šťastná, cítila jsem lásku. O noční můře se dalo mluvit jen výjimečně, to když jsem byla ve snu současně vystavena nějaké hrozbě nebo násilí.

Podívala jsem se na dvůr. Byla hluboká noc, ale Ptáčnice pásla své husy v jasném měsíčním světle. Když jsem se nastěhovala do tohoto nového bytu v Piperově ulici, předseda družstva, vysoký a silný muž s hrubým smíchem, mě před touto paní varoval.

„Bydlí tady taková podivná ženská,“ řekl. „Je zatížená na ptáky. Ale nevšímejte si jí, je neškodná. Říkáme jí Ptáčnice.“

Pak jsem na ni narazila v domě, hned první den, když jsem si stěhovala věci do bytu a zrovna jsem sešla se Simånsem v přepravce k výtahu. Jeho dveře byly otevřené a uvnitř stály mé tašky a krabice. Paní, celá zadýchaná, proto sestupovala z třetího patra pěšky. Nejprve mi nedošlo, kdo to je: tělnatá žena, asi pětašedesátiletá, v kabátě, s elegantním kloboukem a výrazně namalovanými rty. Nebýt líčení a silného parfému, připadala mi úplně obyčejná.

Zastavily jsme se proti sobě u výtahu a já jí chtěla podat ruku. Teprve tehdy jsem si všimla, že má pod kloboukem namalované obočí, dva černé obloučky jako z instagramového filtru.

„Dobrý den,“ řekla jsem. „Já jsem Sara a ode dneška tu budu bydlet. Ve čtvrtém patře. Mrzí mě, že jste se nemohla svézt výtahem, ale tohle už je poslední várka.“

Paní mi ruku nepodala, místo toho se zadívala na Simånse. Ušklíbla se a přimhouřila oči.

„Aha,“ řekla. „Kočka.“

Pak odešla. Zůstala jsem stát a dívala se za ní; v nosu jsem stále cítila pronikavou vůni jejího parfému. Kromě ní jsem ucítila ještě něco jiného, pronikavého. Co to je? Až v té chvíli mě napadlo, že je to určitě Ptáčnice. Položila jsem Simånsovu přepravku do výtahu a vyjela do čtvrtého patra, do svého nového domova.

Od chvíle, kdy jsem narychlo odjela ze Stockholmu a vrátila se domů k mámě a Lině do Örebra, uběhlo několik týdnů. Od okamžiku, kdy jsem otevřela obálku s pečetí BSV, kterou Lina našla v našem domě na koberci toho večera, kdy zemřeli Fabian s Björnem, mě ovládal panický strach. Nebyla jsem schopná jít ven, truchlila jsem kvůli Björnovi a Belle i kvůli tomu, co se stalo s Mickem a Fabianem, skoro mě to položilo. Vánoce jsme oslavily ve třech: já, máma a Lina. Necítila jsem se ani na to, abych k nám pozvala Sally. Čas od času se ve mně v souvislosti s ní a Andreasem znovu probudily pochybnosti. Když mi některý z nich zavolal, hovor jsem nepřijala.

Jednou odpoledne na konci prosince k nám ale přijela Sally na mopedu a víceméně mě donutila, abychom navštívily naši starou dobrou kavárnu v Domě přírody. Máma s Linou se mě snažily přesvědčit, abych jela. A tak se stalo, že jsem najednou zase seděla – jako už tolikrát předtím – za Sally na mopedu.

Ačkoli kolem nekvetly louky, ale všude byla zimní břečka, bylo to příjemné: vítr mi foukal do tváří, projížděly jsme známými místy a já měla náhle pocit lehkosti, jakou jsem nezažila už hodně dlouho. Říkala jsem si, že můj život nekončí, přestože jsem měla za sebou dlouhé období plné smutku, strachu a nepochopitelných událostí, a přesvědčovala jsem sama sebe, že Sally a Andreas do nich možná opravdu nejsou nijak zapletení.

„Nádhera, co?“ zavolala na mě Sally přes rameno a trochu zrychlila.

„Jo,“ zakřičela jsem. „Nádhera!“

Už se stmívalo, když jsme projížděly městem kolem Wadköpingu a Městského parku. Sally poté najela na Oljevägen a zamířila k Domu přírody. V něm jsme v době našich studií na gymnáziu společně strávily mnoho líných odpolední, hlavně na jaře a v létě. Ale bylo tu hezky i v tomto ročním období. Sally zaparkovala moped a přešly jsme nevelký dřevěný most vedoucí na ostrov s budovami. Za velkými výlohami svítilo vlídné světlo. Viděly jsme, že v kamnech praská oheň.

Sally se zastavila u vchodu a sundala si helmu.

„Latté a skořicovej šnek,“ řekla rozhodně. „To se pro den, jako je ten dnešní, ideálně hodí.“

Vešly jsme do kavárny.

„No ne! Zdravím, holky!“ pozdravila nás Camilla zpoza pultu. „Dlouho jste tu nebyly, ráda vás vidím! Jak se vede?“

Camilla byla jedna z majitelek kavárny. Chvíli jsme se s ní bavily a pak si objednaly latté a šneky. V místnosti skoro nikdo jiný nebyl, a tak jsme si mohly sednout k našemu oblíbenému stolu u okna. Viděly jsme z něj na rybník a na nebe, které stále víc temnělo.

„Tak jo,“ řekla Sally a zakousla se do šneka. „Jaký je plán?“

„Co? Plán?“ podivila jsem se. „Nemám žádný plán.“

Sally ukusovala a dala si několik pořádných doušků latté.

„Možná nemáš, ale je čas nějakej vymyslet,“ řekla.

Pohrávala jsem si se svým šnekem. Sally vzala dlouhou lžičku a zamávala mi s ní pod nosem.

„Něco ti řeknu,“ začala. „Zažila jsi hodně nevysvětlitelných a hnusných věcí. Bylo toho víc, než většina lidí zažije za celý život. Ale o to teď nejde. Je ti pětadvacet a máš život před sebou. Nechci tě vidět, jak zahníváš doma u mámy a Liny – a to je mám obě ráda. Musíš se vzchopit!“

Zasténala jsem.

„Vzdychat můžeš,“ řekla Sally, jako by ji to nezajímalo. „Jestli potřebuješ chodit někam na terapii, zařídíme to. Brečíš do polštáře už skoro měsíc, děláš si výčitky, trápí tě svědomí kvůli Björnovi, Fabianovi a Belle, přestože víš, že tě pěkně podrazili. Björn vlastně ne, ale ti ostatní… Už toho bylo dost! Vzpomeň si, co nám říkala Eira už ve druhý třídě: ,Když někdo spadne ze sedla, musí na koně znovu naskočit. Vydržet!‘“

Eira nás učila na prvním stupni. Byla to báječná starší paní s šedými loknami u uší a v šatech s velkým květinovým vzorem. Při vzpomínce na ni jsem se usmála.

„Jsi strašně akční!“ řekla jsem Sally.

„Akční?“ zopakovala Sally a v očích se jí nebezpečně zablýsklo. „Tak to o sobě neslýchám každej den.“

„Co mám dělat?“ zeptala jsem se. „Nevím, kde začít…“

Sally si vložila do úst zbytek šneka a vytáhla z tašky propisovačku. Zatímco dojídala, napsala něco na ubrousek a přisunula mi ho.

„Koukni,“ řekla. „Tohle bude taková pomůcka.“

Na ubrousku byla čísla 1, 2, 3 a u každého z nich pár slov.

„Zaprvé,“ četla jsem nahlas. „Zděděný byt plný věcí.“

„Není to tak?“ řekla Sally. „Bůhvíproč ten byt napsali na tebe. Nejspíš proto, že Bella neměla rodný číslo a jako osoba ve Švédsku nikdy neexistovala. Vlastnit byt na Östermalmu, to je jako mít několik milionů. Super! Prodej ho tomu, kdo nabídne nejvíc. Současně rozprodej Belliny věci. Kup si jiný bydlení. Tam, kde budeš mít pocit bezpečí. Peníze, co ti zbudou, investuj do fondů. V bance ti pomůžu. Zajistí vás to do budoucna všechny tři: tebe, Elisabeth i Linu.“

„Myslíš, že je to náhrada za zradu a bolest?“

„Tak něco,“ potvrdila Sally. „Podle mě je to nejsnazší cesta, jak z týhle situace vybruslit. A ještě na tom vyděláš.“

„Možná to bude vyšetřovat policie,“ namítla jsem. „Můžou mě podezřívat ze všeho možného. Z falšování dokumentů a já nevím z čeho ještě…“

„To by tamti rozhodně nedopustili,“ řekla Sally. „Prosím tě, kdo přizná, že koupil byt pro bílého koně neboli pro Bellu s falešnou identitou?“

Mlčela jsem. Sally měla pravdu: je potřeba si vyhrnout rukávy a něco začít dělat. Znovu jsem se podívala na ubrousek.

„Zadruhé,“ četla jsem. „Dát výpověď v práci a sehnat si novou.“

„Budeš ho jíst?“ kývla Sally k mému šneku, do kterého jsem ještě ani nekousla.

„Ne, klidně si ho vem.“

Sally se do něj hned zahryzla.

„Nesmíš se přestěhovat zpátky sem,“ řekla s plnými ústy. „Už na gymplu jsi chtěla Örebro opustit a to jsi taky udělala. Sama si hledám práci v pobočce naší banky ve Stockholmu. I já mám nejvyšší čas zkusit něco novýho.“

„To je bezva,“ vydechla jsem. „Povídej!“

„Nesnaž se odvádět řeč jinam,“ odsekla Sally. „Teď je řeč o tobě. Každej se může načas vrátit domů, aby nabral sílu, ale pak je potřeba se vrátit do reality. Utkat se s nepřítelem!“

„Ty jsi snad taky byla na vojně,“ řekla jsem. „Přesně tohle nás tam učili.“

Sally polkla a usmála se od ucha k uchu.

„Jsem samouk,“ řekla. „K tomu, abych se v sobě vyznala, nepotřebuju barák v lesích a hrát si tam na vojáčky. Dala jsi už v práci výpověď? Doufám, že v Perfect Match nechceš zůstat. Bez Belly…“

„Už jsem to udělala,“ odpověděla jsem. „Ale od chvíle, co jsem z téhle firmy odešla, se mi vůbec nikdo neozval. Ani jednou.“

„To je divný,“ poznamenala Sally. „Existuje ta firma vůbec? Není to taky jen součást hry?“

„Existuje,“ potvrdila jsem. „Plat za prosinec mi přišel jako jindy.“

„Co budeš dělat?“ zajímala se Sally. „Nemůžeš čekat.“

„Netuším,“ přiznala jsem. „Třeba se vrátím zpátky do bistra v Sundbybergu. Jestli o mě ještě budou stát…“

„Ne, ne, to už je pasé,“ řekla Sally. „Žádný návraty. Co ta firma, co se ti ozvala po tý akci à la Wild Kids? Oslovilas je?“

Po víkendu, který jsem pro dotyčnou poradenskou firmu s úspěchem zorganizovala s Bellou, se mi sami ozvali s tím, že  by mě rádi pozvali k „nezávaznému pohovoru“. Jmenovala se McKinsey a já o ní věděla, že ve Švédsku, možná na celém světě, patří k nejlepším. Po událostech, které mě pak postihly, jsem ale na jejich pozvání nereagovala.

„To zní slibně,“ zhodnotila Sally. „Ještě dneska odpoledne jim pošleš e-mail, aby ses připomněla.“

„Nestresuj mě,“ řekla jsem.

„Tohle není žádný stresování,“ namítla Sally. „Bojujem o tvý přežití. Nechápeš?“

„Je to špičková poradenská firma, známá po celém světě. K čemu bych jim asi byla?“

„Neuvažuj pořád tak strašně žensky!“ řekla Sally podrážděně. „Mysli jako muž! Proč bys jim k ničemu nebyla? Copak jsi na škole nenapsala závěrečnou práci o firemní analýze a nedostala za ni to nejlepší hodnocení?“

„Napsala,“ potvrdila jsem. „Týkalo se to národního hospodářství. Vzdušné zámky, které se rozplynuly – důsledky švédského zákonodárství pro společnosti kótované na burze v letech 2005 až 2016. Vedoucí práce si přál, aby vyšla tiskem, ale po tom znásilnění a tak dále jsem na to neměla sílu.“

„Co nejdřív zavolej do McKinsey,“ vybídla mě Sally. „Jinak tam zavolám já tvým jménem.“

Povzdechla jsem si. Pak jsem se podívala na poslední bod na ubrousku.

„Zatřetí,“ řekla jsem nahlas. „Co se to sakra děje?“

Zadívala jsem se na Sally.

„Co ti na to mám říct?“ zeptala jsem se. „Pořád vůbec ničemu nerozumím.“

„Víš co? Shrňme si to,“ navrhla Sally. „Někdo – možná je jich víc –, kdo má nějakou vazbu na tvého tátu, se baví tím, že pronásleduje tebe a tvou rodinu. Nevíme, o co jim jde, ale podle všeho je to pro ně dost důležitý. Mají kontakty na nejvyšších místech a zřejmě i neomezený finanční prostředky.“

„Souhlasí,“ potvrdila jsem.

„Tvůj táta se zajímal o švédský skandály z minulosti. O všechnu tu špínu, kterou jsme zametli pod koberec. Kdy s tím vlastně začal? Kdy se začal zajímat o první z těch případů?“

„Pokusím se to zjistit,“ odpověděla jsem. „Mám v těch papírech nepořádek.“

„O co jim jde?“ pokračovala Sally. „Ozvali se ti v poslední době?“

„Naposled jsem dostala tu obálku s pečetí. To bylo před svátky,“ řekla jsem. „Od té doby nic. I BSV zřejmě slaví Vánoce.“

Sally se zamračila a zadívala se do prázdna.

„BSV,“ řekla. „Krucinál, co ta písmena znamenají?“

„Nevím,“ odpověděla jsem.

Chvíli jsme mlčely.

„Co se obrátit na policii?“ navrhla Sally. „Asi to není nejlepší nápad, ale stejně… Co ty na to?“

„Ne,“ pronesla jsem rozhodně. „Jestli mají kontakty na takových místech, že můžou utajit údaje o pitvě a přimět k mlčení vedoucí patologie v naší univerzitní nemocnici, tak nemůžeme vědět, čeho jsou ještě schopni. Jestli s tím půjdu na policii, nakonec se to možná všechno obrátí proti mně.“

Sally vrtěla hlavou.

„Je to nespravedlivý,“ poznamenala. „Oni tě pronásledujou a sledujou lidi z tvýho okolí, a ty přitom netušíš, co chtějí!“

„Tebe nechávají na pokoji,“ řekla jsem. „Aspoň to tvrdíš…“

„No… ale to nemůžeš vědět,“ zapochybovala Sally.

Obě jsme se usmály, i když ani jedné to nepřišlo příliš k smíchu. Byla to holá pravda.

„Tak co mám dělat?“ zeptala jsem se. „Nemůžu se obrátit na policii, protože nemám žádné důkazy a nevěřím jí. Mohla by mě obvinit ze spousty špíny, kterou jsem přitom nezpůsobila. Jaké jsou jiné možnosti? Mám se odstěhovat do Jižní Ameriky, kde neznám živou duši? Mám tam popíjet koktejly s devadesátiletými nácky? Nebo se mám zavřít doma a – jak říkáš – shnít tady s mámou a Linou? Mám je moc ráda, ale zároveň potřebuju dělat něco, co má smysl! Nebo se mám nechat zavřít do nervového sanatoria? Jít do invalidního důchodu? Co by to bylo za život?“

„Poslechni si, jak to vidím já,“ začala Sally. „Neozvali se ti od začátku prosince. Třeba se – naštěstí pro tebe – zaměřili se na něco jinýho. Musíš začít znovu žít. Na policii a sanatorium se vykašli, to jsou dvě možnosti, nad nimiž nemáš kontrolu. Je čas, aby ses dala ostříhat, prodala ten byt a sehnala si práci.“

Podívala jsem se na Sally, do jejích šedomodrých očí s nápadnými linkami. Připadala mi jako kočka – není lehké si s ní hrát, ale přesto je dobromyslná, nasycená a zvědavá. Sally není z těch, kterým se dá něco nařizovat. Pokud ale sama něco chce, umí do toho jít s ohromnou energií. A právě teď to chce.

„Proč mi pomáháš?“ zeptala jsem se.

Sally se na mě podívala pobaveně a zároveň i trochu uraženě.

„To tě mám jako nechat ve štychu nebo co?“ podivila se. „Co si o mně myslíš? Co bych byla za kámošku?“

Usmála jsem se. Třeba holka, která mě kdysi šikanovala? Ale nevyslovila jsem to nahlas.

„Máš pravdu,“ řekla jsem. „Je čas něco podniknout.“

„Dobrý,“ poznamenala Sally. „Pustíme se do toho.“

*

Hned po Novém roce jsem odjela do Stockholmu a s pomocí Sally sbalila věci v bytě ve Storgatan. Pak jsem ho nabídla k prodeji prostřednictvím realitní kanceláře. Makléři se ho podařilo prodat za pouhý týden a současně mi dal tip na nové bydlení. Připojila jsem se tak ke dražbě jednoho bytu – pocházel z pozůstalosti, ležel v Piperově ulici na Kungsholmenu a bylo možné se do něj okamžitě nastěhovat – a vyhrála jsem ji. Z původního bytu jsem nechala převézt některé kusy nábytku, zbytek rozprodala firma, kterou mi doporučil stejný makléř. Z Belliných osobních věcí a oblečení jsem si nechala jen pár kusů; kdyby jich bylo víc, trápilo by mě to. Po provedené transakci sice moc peněz nezbylo, ovšem nebylo jich zas tak málo, aby je Sally nemohla investovat do různých fondů. Já, máma i Lina jsme si díky tomu hodně polepšily. Už dlouho mě nic tak nepotěšilo.

Nyní bylo všechno hotové; od stěhování uplynul týden.

Nad střechami domů plul měsíc a mně se klížily oči. Zmizela dokonce i Ptáčnice. Byl čas se vrátit do postele a pokusit se znovu usnout.

Ráno mě čekal pohovor v McKinsey.

*

„Dobrý den, čekám vás. Jmenuji se Ola.“

Trhla jsem sebou – do toho okamžiku jsem seděla v recepci, v jednom z velkých moderních křesel na oranžovém koberci. Půl hodiny předtím jsem stála před velikou budovou – říkalo se jí World Trade Center – kousek od Klaraberského viaduktu a připadala si tam naprosto nepatřičně. Co vím o oboru management consulting? ptala jsem se v duchu. Vůbec nic. Je pravda, že mám dost široké vzdělání a moje závěrečná práce byla výborně hodnocena, ovšem neměla jsem titul MBA z Harvard Business School a postrádala jsem i jakékoli ambice udělat kariéru ve světě financí, pracovat osmdesát hodin týdně a pobírat závratně vysoký plat. Tohle ale přece lidem z McKinsey muselo být jasné dřív než mně.

Proto jsem usoudila, že mi třeba chtějí nabídnout práci v recepci.

Zhluboka jsem se nadechla, prošla velkými otočnými skleněnými dveřmi a vyjela eskalátorem do čtvrtého patra.

A nyní tedy přede mnou stál Ola, trochu podsaditý čtyřicátník se začínající pleší. Měl brýle s kulatými obroučkami a ani trochu nepřipomínal kravaťáka v modrém obleku, dravce ze Stureplanu, jak jsem očekávala. Tohle byl vlídný muž středního věku, který hned od první chvíle získal moji důvěru; díky tomu jsem také byla mnohem méně nervózní.

Šli jsme do jeho kanceláře.

„Posaďte se,“ vyzval mě Ola.

Usedla jsem do pohodlného křesla u malého stolku, Ola si sedl do podobného křesílka naproti mně. Řekl mi, že je associate partner a že tip na mě má od Jonathana, jednoho z firemních associates, jinak také mladíka, který se na podzim zúčastnil víkendu ve stylu Wild Kids. Prý o mně mluvil s velkým nadšením.

„Možná vám přijde zvláštní, že jsme se s vámi chtěli sejít,“ usmál se mile Ola. „Máte sice výborné vzdělání a vaše zkušenosti z vojenské služby a studií ekonomie a politologie považujeme za zajímavé, ovšem není to přesně to, co běžně požadujeme. Proto vám také – pokud bude zájem na obou stranách – zatím nenabízíme stálý úvazek, ale jen místo praktikantky. Pro začátek.“

Je takový návrh podezřelý, anebo zcela normální?

Nedokázala jsem to posoudit.

„Dobře,“ řekla jsem opatrně. „Co to konkrétně obnáší?“

„Jinými slovy,“ začal Ola, „nechceme vás vázat zaměstnaneckým poměrem, nejprve bychom chtěli poznat blíž vaše schopnosti a možnosti vzájemné spolupráce. Uzavřeli bychom s vámi smlouvu na čtyři měsíce a po uplynutí této doby bychom společně zhodnotili, zda tato spolupráce bude pokračovat, nebo ne. Nenabízíme vám bůhvíco, jen možnost vyzkoušet si tady práci, která by mohla v budoucnu pokračovat. Zdá se vám to zajímavé?“

Sundbyberg, nebo Örebro?

Být na nemocenské, nebo odjet do Jižní Ameriky?

„Rozhodně ano,“ odpověděla jsem.

„Znamená to, že teď budete čtyři měsíce usilovně pracovat a hodně se toho naučíte,“ pokračoval Ola. „Zařadíme vás do plně funkčního týmu, který se skládá z vedoucího projektu, junior associates a běžných associates. Vy budete na pozici trainee.“

Trainee? Junior associates? Vedoucí týmu?

Slova mi vířila v hlavě.

„Jde o poradenský tým, který se zaměřuje na určitého zákazníka?“ zeptala jsem se.

„My tady nepoužíváme výraz zákazník, ale klient,“ opravil mě Ola. „Ano, je to tak. V rámci týmu budete pracovat pro daného klienta, možná dostanete i úkoly mimo tento tým, podle toho, jak bude potřeba. Nikdo neočekává, že za své kroky ponesete větší zodpovědnost, ovšem rádi bychom u vás viděli velké ambice a pracovní nasazení.“

Konečně řeč, které jsem rozuměla.

„S velkým pracovním nasazením nemám problém,“ řekla jsem.

„Fajn,“ řekl Ola. „Nejprve se mnou tedy absolvujete takzvaný přípravný pohovor. Poté budete pozvána na další schůzky s naším manažerem a dalšími spolupracovníky. Také budu potřebovat vaše aktuální CV, přehled vašich hodnocení a doporučující dopis od vašeho posledního zaměstnavatele. Mohla byste u nás začít co nejdřív?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Třeba hned.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA 1