Elizabeth Kay: Sedm lží

Copyright © Elizabeth Kay 2020

All rights reserved.

Translation © Karolina Limrová, 2020

ISBN 978-80-249-4288-9

Pro Anne a Boba Goudsmitovy, neboli mamce a tátovi

PRVNÍ LEŽ

Kapitola první

„A tak jsem dobyl její srdce,“ řekl a usmál se. Rozvalil se do opěradla své židle, založil si ruce za hlavu a předvedl, jak široký má hrudník. Vždycky byl strašně nafoukaný.

Podíval se na mě, potom na toho idiota na vedlejší židli a nakonec otočil hlavu zpátky ke mně. Čekal, co na to řekneme. Chtěl vidět, jak se nám po tvářích rozlévají široké úsměvy, chtěl cítit náš obdiv a úžas.

Nenáviděla jsem ho. Nenáviděla jsem ho všepohlcující palčivou nenávistí, která dosahovala takřka biblických rozměrů. Nenáviděla jsem, že tuhle historku opakoval vždy, když jsem přišla na návštěvu, tedy každý páteční večer. Bylo mu jedno, koho jsem s sebou přivedla. Nezáleželo na tom, s jakým kreténem jsem momentálně chodila.

Pokaždé vyprávěl stejný příběh.

Abys rozuměla, považoval ho totiž za svou největší trofej. Charles byl úspěšný, bohatý a okouzlující muž a žena tak krásná, chytrá a vtipná jako Marnie se stala skutečnou perlou v koruně jeho sbírky. A protože žil jen pro uznání a respekt druhých, a možná i proto, že ode mě se ničeho takového nedočkal, pokoušel se je vydolovat z ostatních hostů.

Ráda bych mu na to něco řekla, ale nikdy jsem se k tomu neodhodlala. Marniino srdce nebylo určeno pro něj, a proto ho nikdy nemohl dobýt. Pokud mám být naprosto upřímná, což nyní konečně jsem, srdce prostě dobýt nelze. Můžeš ho dostat jen jako dar. Srdce nemůžeš vyloudit, vymámit, vyměnit, zastavit, ukrást, obehnat zdí ani sebrat. A už vůbec ne dobýt.

„Omáčku?“ zeptala se Marnie. Stála u stolu a v rukou držela bílý keramický džbán. Vlasy měla úhledně sepnuté vzadu na šíji, jen kolem tváří se jí vlnilo pár volných pramínků. Řetízek, který nosila na krku, se přetočil, takže se jeho zapínání dostalo až k přívěsku a teď spočívalo na její hrudní kosti.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, díky.“

„Já vím,“ odvětila a usmála se. „Já vím, že ty ne.“

Než začneme, ráda bych ti něco řekla. Marnie Gregoryová je nejpůsobivější, nejpodnětnější a nejúchvatnější ženou, jakou znám. Víc než osmnáct let byla mou nejlepší přítelkyní, takže náš vztah dosáhl plnoletosti; můžeme pít, vdávat se a hrát hazardní hry. Seznámily jsme se na střední škole. Stalo se to hned prvního dne. Všichni jsme stáli v nekonečné frontě, která se vlnila úzkou chodbou a vedla až ke stolku na druhém konci. Spořádaný zástup se místy vyboulil do menších skupin, jako by ten pomyslný had lidí spolkl nějakou myš.

Byla jsem nervózní. Nikoho jsem tam neznala a psychicky jsem se připravovala na to, že v následujících deseti letech budu opuštěná a sama. Pozorovala jsem hloučky studentů a snažila se přesvědčit sama sebe, že k nim patřit vlastně ani nechci.

Pak jsem postoupila příliš rychle vpřed a přišlápla patu dívce, která stála přede mnou. Prudce se otočila. Zpanikařila jsem; bylo mi jasné, že mě čeká veřejná potupa, že mě ta dívka před zraky našich vrstevníků seřve a poníží. Ten strach se ale vytratil ve chvíli, kdy jsem ji uviděla. Vím, že to bude znít směšně, ale Marnie Gregoryová je jako slunce. Pomyslela jsem si to už tehdy a často si to myslívám i dnes. Má neuvěřitelně krásnou pleť; smetanově porcelánovou a prakticky bez vady. Zbarví se jen výjimečně, například po cvičení, nebo když Marnie přemohou emoce. To jí tváře zrůžoví. Vlasy má tmavě kaštanové, prokvetlé rudými a zlatými vlnitými prameny. Oči má světlounce až bělostně modré.

„Promiň,“ řekla jsem a ustoupila. Oči jsem sklopila ke svým novým nablýskaným střevícům.

„Já jsem Marnie,“ řekla. „A ty?“

Naše první setkání předznamenalo podobu celého našeho vztahu. Marnie je otevřená, má v sobě jakýsi spodní proud, který jako by sálal vřelostí a láskou. Je neokázale sebejistá, nebojácná a slepá k jakýmkoli předsudkům, s nimiž byste k ní přistupovali. Předsudkům, které si já uvědomuji až příliš jasně. Pokaždé se dopředu bojím, že se stanu terčem nevraživosti, a očekávám, že se stejně nakonec stane to nejhorší. Vždycky čekám, že se nějak ztrapním. Tehdy jsem se bála výsměchu, protože jsem měla čelo pokryté uhříky, vlasy barvy myší srsti a školní uniforma na mně visela. Hlas se mi třásl a oblečení, které jsem obvykle nosila, bylo spíš pohodlné a málokdy mi lichotilo. Nosila jsem tenisky a měla okousané nehty.

Ona je světlo a já jsem tma.

Věděla jsem to už tehdy a teď to víš i ty.

„Jméno?“ vyštěkla učitelka v modré blůze, která stála za stolem na začátku té dlouhé fronty.

„Marnie Gregoryová,“ řekla zcela pevně a sebejistě.

„E, F, G… Gregoryová, Marnie. Vaše třída je ta s velkým C na dveřích. A vy jste?“ pokračovala. „Vaše jméno?“

„Jane,“ odpověděla jsem.

Učitelka vzhlédla od papíru, který držela v ruce, a pak protočila oči.

„Aha,“ řekla jsem. „Promiňte. Baxterová. Jsem Jane Baxterová.“

Podívala se do papíru. „Jděte s ní. Támhle. Dveře C.“

Někdo by mohl usoudit, že šlo o přátelství z nutnosti a že bych byla přijala jakýkoli náznak laskavosti, náklonnosti a lásky. A možná je to pravda. V takovém případě bych ale mohla namítnout, že jsme prostě měly být spolu, že naše přátelství předurčil osud, protože později nastaly i chvíle, kdy na oplátku potřebovala ona mě.

Vím, že to zní jako nesmysl. A nejspíš to tak je. Ale někdy mám pocit, že bych na to mohla přísahat.

„Ano, prosím,“ řekl Stanley. „Já bych si trochu omáčky dal.“

Stanley byl o dva roky mladší než já a byl právníkem s pěknou řádkou titulů. Měl světlé blond vlasy, které mu padaly do očí, a neustále se usmíval. Často bezdůvodně.

Na rozdíl od většiny svých vrstevníků neměl problém mluvit se ženami. Tuhle schopnost si nejspíš vypěstoval v dětství, protože vyrůstal s několika sestrami. V podstatě byl ale strašně nudný.

Nebylo žádným překvapením, že Charles si jeho společnost užíval. Což byl další důvod, proč mi byl Stanley protivný.

Marnie nechala kolovat džbánek s omáčkou. Přitom si přidržela halenku – byla myslím hedvábná –, aby si ji neumazala o mísu s ovocem.

„Ještě něco?“ zeptala se. Podívala se na Stanleyho, potom na mě a nakonec na Charlese. Ten měl na sobě modro-bílou pruhovanou košili. Vrchní knoflíčky měl rozepnuté, takže bylo vidět trojúhelník tmavých chloupků. Na okamžik na nich spočinula očima. On zavrtěl hlavou a rozvázaná kravata, která mu volně spočívala kolem krku, se posunula víc doleva.

„Skvěle,“ řekla Marnie, posadila se a uchopila dezertní lžičku.

Konverzaci jako obvykle kraloval Charles. Stanley mu zdatně sekundoval. Kdykoli se naskytla příležitost, vetřel se s některým z vlastních úspěchů. Mě to ale nudilo a řekla bych, že Marnie na tom byla stejně. Obě jsme seděly opřené ve svých židlích, upíjely víno a v duchu jsme si přehrávaly své vlastní rozhovory.

V půl jedenácté se Marnie zvedla – protože tak to dělala vždycky – a řekla: „Tak jo.“

„Tak jo,“ zopakovala jsem a také jsem vstala.

Sebrala ze stolu naše čtyři misky a vložila si je do ohybu levé paže. Drobný korálek růžové malinové šťávy se přitom vsákl do její halenky. Já jsem popadla nyní už prázdnou mísu na ovoce. Marnie ji vlastnoručně vyrobila, když před pár lety navštěvovala kurz keramiky. Druhou rukou jsem vzala džbán od omáčky a následovala jsem ji do kuchyně na druhé straně bytu.

Ten byt – jejich byt – byl obrazem jejich vztahu. Charles za něj vyklopil pěkný balík, protože Charles platil za většinu věcí, ale vybrala ho Marnie. Okamžitě věděla, že ten byt je pro ně jako ušitý na míru, a asi tě nepřekvapí, že v přesvědčování byla odjakživa velmi dobrá.

Když se sem nastěhovali, byl to v podstatě brloh: malý, temný, špinavý a vlhký. Tvořila ho dvě podlaží, která zoufale potřebovala péči. Marnie byla odjakživa vizionářka; viděla věci, které nikdo jiný neviděl. Dokázala najít naději i na těch nejtemnějších místech – legrační je, že i ve mně – a věřila, že ze všeho dokáže vykřesat něco úžasného. Tuhle sebedůvěru jsem jí vždycky záviděla. V Marniině případě vycházela z nezdolné tvrdohlavosti. Nikdy se nebála selhání, protože nikdy v ničem neselhala. Pro ni byl každý neúspěch pouhou zajížďkou, drobným zdržením na cestě, která neodvratně vedla k úspěchu.

Neúnavně pracovala – po večerech, o víkendech, obětovala svou celoroční dovolenou – a vybudovala něco nádherného. Její drobné ruce lepily tapety, brousily dveře, natíraly skříňky, čistily koberce, pokládaly prkna v podlaze a spravovaly okenice. Udělala všechno. Pracovala, dokud z těchto pokojů nevyzařovala stejná vřelost, která vycházela z ní samé; rozhostila se v nich tichá sebedůvěra a citelný, ale nepostižitelný pocit domova.

Marnie vložila misky do myčky a nechala mezi nimi rozestupy.

„Takhle se lépe umyjí,“ řekla.

„Já vím,“ odpověděla jsem, protože to opakovala každý týden. A já jsem na to každý týden reagovala stejně – tichým nesouhlasným zabručením. Připadalo mi, že se tímhle způsobem vyplýtvá příliš mnoho vody.

„S Charlesem nám to klape,“ řekla.

Po zádech mi přeběhl mráz a donutil mě se narovnat.

Připomínala jsem si, že nesmím přestat dýchat.

O jejich vztahu jsme zatím mluvily jen jednou a byl to rozhovor ovlivněný dlouhou a křivolakou minulostí našeho mnohaletého přátelství. Od té doby jsme se během našich setkání držely jen čistě praktických témat: jejich plánů na víkend, snů o domě někde za Londýnem, který si jednou chtěli koupit; mluvily jsme i o Charlesově matce, která žila ve Skotsku a umírala pomalou, bolestivou a osamělou smrtí, protože byla prolezlá rakovinou.

Nikdy jsme ale nemluvily o tom, že jsou spolu už tři roky a že jsem před pár měsíci nečekaně objevila – ačkoli jsem věděla, že bych neměla slídit – diamantový zásnubní prsten ukrytý v hlubinách Charlesova nočního stolku. Neprobíraly jsme ani skutečnost, že nepochybně směřovali vstříc trvalému závazku, který je spojí navěky. To mi bylo jasné bez ohledu na ten prsten. Spojí se způsobem, kterého jsme Marnie a já nikdy nedosáhly, ačkoli naše přátelství trvalo téměř dvacet let.

Nikdy jsme nemluvily o tom, že Charlese nenávidím.

„Ano,“ odpověděla jsem, protože jsem se bála tvořit delší věty. I dvojslabičné slovo mohlo naše přátelství odmrštit kamsi do nekonečného chaosu.

„Copak ty si to nemyslíš?“ zeptala se. „Nemyslíš, že se to pro nás vyvíjí dobře?“

Přikývla jsem a přitom jsem zbytek omáčky přelila ze džbánu zpátky do plastové krabičky ze supermarketu.

„Věříš, že on je pro mě ten pravý, že ano?“ ptala se dál. Otevřela jsem lednici a schovala jsem se za jejími dveřmi. Pomalu, velmi pomalu, jsem vracela omáčku do vrchní police.

„Jane?“ naléhala.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Věřím.“

Byla to první lež, jakou jsem kdy Marnie řekla.

Říkám si – vlastně si tu otázku kladu skoro každý den –, že kdybych tu první lež nevyslovila, došlo by někdy na ty další? Ráda bych věřila, že ta první lež byla z těch všech nejméně důležitá. Paradoxně to ale není pravda. Kdybych toho pátečního večera byla upřímná, všechno mohlo být – všechno by bylo – jiné.

Chci, abys něco pochopila. Věřila jsem, že dělám správnou věc. Stará přátelství jsou jako zauzlovaná lana – na některých místech roztřepená, jinde silná a pevná. Bála jsem se, že provázek naší lásky je příliš tenký, příliš prodřený, aby dokázal unést tíhu pravdy. Pravdy o tom, že jsem nikdy v životě necítila k nikomu takovou nenávist jako k Charlesovi. Náš vztah by to zničilo.

Pokud bych k sobě měla být upřímná, musela bych přiznat, že kdybych tehdy naše přátelství obětovala, Charles by byl s největší pravděpodobností dosud naživu.

DRUHÁ LEŽ

Kapitola druhá

Tohle je moje vyznání. Nechci znít dramaticky, ale myslím, že si zasloužíš znát pravdu. Řekla bych, že ten příběh znát potřebuješ. Je tvůj, stejně jako je můj.

Charles je mrtvý, ano, ale nic takového jsem neplánovala. Popravdě řečeno, nikdy by mě ani nenapadlo, že by mohl přestat být tak bolestně a ustavičně přítomný. Patřil totiž mezi takové ty dominantní lidi, kterých je všude plno: měl nejsilnější hlas, nejrozmáchlejší gesta, byl vždycky vyšší, svalnatější a ramenatější než kdokoli jiný v místnosti. Dalo by se říct, že dosáhl nadživotní velikosti, což teď samozřejmě zní poněkud ironicky. Stručně řečeno jeho pouhá existence byla dostatečným důkazem o tom, že tu bude věčně.

První roky mého života formovala rodina, což je asi běžné. Dělali za mě všechna ta velká rozhodnutí, která určovala můj každodenní život – kde bydlím, s kým trávím čas, dokonce i to, jak sama sobě říkám – ta rozhodnutí nebyla moje. Rodiče byli jako loutkáři, kteří pomocí provázků určovali směr, jakým se vydám.

Časem se ode mě čekalo, že se začnu rozhodovat sama: s čím si budu hrát a s kým, kde a kdy. Moje rodina pro mě byla vším a stala se základem, na kterém jsem začala stavět svou identitu. Zjištění, že jsem samostatná jednotka, bylo na jednu stranu vzrušující, však zároveň i trochu děsivé.

Měla jsem ale štěstí. Našla jsem spřízněnou duši.

Marnie a já jsme brzy byly nerozlučné. Ačkoli jsme si nebyly ani trochu podobné, učitelé si často pletli naše jména. Jedna bez druhé jsme totiž nedaly ani ránu. Na každé hodině jsme seděly spolu, o přestávkách jsme se spolu procházely a po vyučování jsme spolu jely domů stejným autobusem.

Přála bych ti, abys takové přátelství někdy zažila. Člověk se může v době dospívání zamilovat a připadá mu, že je to navěky. Nové zkušenosti ho utvářejí a díky nim cítí dosud neobjevený pocit svobody. Ale když ve dvanácti letech najdeš nejlepší kamarádku, je na tom něco magického. Pocit, že tě někdo potřebuje, je opojný. Naléhavě po někom toužíš a připadá ti, že jsi s ním dokonale spojená. Pouta navázaná v mladém věku ale nevydrží věčně. Přijde den, kdy se v honbě za romantickou láskou rozhodneš z takového přátelství vymanit. Postupně odpojíš všechny končetiny, pak kost za kostí, vzpomínku za vzpomínkou, až nakonec dokážeš existovat nezávisle, a tam, kde bývali dva lidé, najednou stojí jen jeden.

V době, kdy jsme se Marnie a já nastěhovaly do společného bytu ve Vauxhallu, jsme byly stále ještě jen my dvě. Byt byl moderní a nacházel se v nové budově, kterou postavili sotva před deseti lety. Obklopovaly ho stejné domy plné stejných bytů, jako byl ten náš. Za identickými borovicovými dveřmi měl každý z nich chodbu s modrým kobercem. Na podlaze leželo lino s dřevěným dekorem, kuchyně byly elegantní a stěny pokrýval bezduchý magnoliový nátěr. V každé místnosti včetně ložnice jsme měly bodové osvětlení a v koupelně byla podlaha z broskvových dlaždic. Celé to působilo neosobně, a ačkoli bytem profukovalo, z nějakého důvodu tam bývalo zároveň přetopeno. Pro nás to byl ale bezpečný úkryt před zářivými světly a neutuchajícím hlukem kosmopolitního velkoměsta, v němž se tehdy ani jedna z nás necítila pohodlně.

Tenkrát bylo všechno jiné. Nad miskou cereálií jsme probíraly své diáře a na každý den jsme si rozdělovaly úkoly: nákup nové lahvičky šampónu, baterií do ovladače, něčeho k večeři. Bok po boku jsme kráčely na stanici metra a nastoupily jsme do stejného vagónu. Bývalo by praktičtější, kdybych nastoupila do jiného, abych při výstupu měla východ z metra přímo před nosem, ale naše životy byly vzájemně natolik propletené, že by nám připadalo směšné cestovat odděleně.

Pokaždé jsme spěchaly domů, abychom zaplnily mezery, které během jediného dne v našem spojení stačily vzniknout. Daly jsme vařit konvici s vodou, zapnuly troubu a pak jsme se smály směšným kolegům a fňukaly kvůli příšerným schůzím. Byly jsme si důvěrně blízké. Naše soužití nás ještě více sbližovalo. Dělily jsme se o mléko v lednici, půjčovaly si boty navršené u vchodových dveří, knihy cestovaly z police jedné do police té druhé a naopak, na parapetech stály naše zarámované fotografie. Každá z nás byla v životě té druhé tak hluboce zakořeněná, že se nám vznik sebemenší prasklinky zdál zhola nemožný.

Měly jsme málo peněz i málo času, ale přesto jsme každých pár týdnů vyrážely objevovat nový kousek našeho nového světa. Navštívily jsme restauraci nebo nějaký bar a prozkoumávaly nové části našeho nového města. Marnie vedle svého zaměstnání pracovala na volné noze a stále hledala něco, o čem by mohla psát. Snila o tom, že jako první objeví nějakou restauraci, která později získá michelinskou hvězdu. Od promoce pracovala pro marketingovou společnost, která spravovala řetězec restaurací, a už po několika měsících věděla, že by chtěla dělat něco kreativnějšího, uspokojivějšího a osobnějšího. Založila si blog o jídle: sbírala informace, hodnotila restaurace a nakonec začala psát i vlastní recepty.

Myslím, že právě tehdy začalo to nejvíc vzrušující období. Jejích čtenářů rychle přibývalo. Na žádost odběratelů začala Marnie natáčet svá vlastní kuchařská videa. Získala sponzora v podobě drahého výrobce luxusního kuchyňského náčiní, který náš byt naplnil litinovými pánvemi, pastelovými zapékacími miskami a tolika příbory, že je dva lidé neměli šanci všechny použít. Jisté noviny jí nabídly pravidelný sloupek. Na začátku jsme ale byly jen my dvě – prostě jsme listovaly časopisy a hledaly nová místa, která bychom chtěly navštívit.

O vztahu dvou lidí můžete hodně zjistit, když se podíváte, jak jedí, když jsou spolu na veřejnosti. Marnie a já jsme milovaly, když jsme mohly během návštěvy restaurace sledovat páry, které přicházely ruku v ruce, skupinky chlápků v oblecích na míru, jejichž rozhovor byl postupně hlasitější a hlasitější, až zaplnil každičké místo, nemanželské aférky, výroční hostiny, první rande. Rády jsme se rozhlížely po místnosti, snažily se uhádnout minulost a předpovídat budoucnost našich spolustolovníků. Vyprávěly jsme si jejich příběhy a věřily, že by mohly být pravdivé.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Kapitola první

Kapitola druhá