přeložil Roman Lipčík

Copyright ©2020 by Carole R. Stivers

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Roman Lipčík

Copyright ©2020 for for Cover design: Michal Kuba

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6869-9

Mému navigátorovi Alanovi a Jeannie, mé múze

Poděkování

Většina nejlepších příběhů vzniká společným přispěním, a tento není výjimkou. Moje díky patří všem všímavým dobrodincům, kteří mi jej pomohli přivést na svět.

Děkuji svému manželovi Alanu Stiversovi za jeho neúnavnou podporu v mé vedlejší kariéře; za to, že se se mnou vláčel do pouště Jihozápadu, do Los Alamos, na území Hopiů, do Presidia v San Francisku a na další místa; za to, že mi dodával úžasné nápady, když jsem při psaní uvízla; za to, že po mně knihu znovu a znovu četl; a za to, že mě před všemi našimi přáteli neustále chválil.

Děkuji své dceři Jeannie Stiversové za povzbuzování, za podporu, když mě přepadaly obavy, a za to, že se pasovala do role přísného kritika.

Děkuji své nejlepší přítelkyni Mary Williamsové za to, že mi jako dítěti ukázala lásku ke čtení, i za to, že při psaní této knihy žila dál v mém srdci.

Děkuji svým učitelům v Sanfranciském autorském salonu, obzvlášť pak Junse Kimové, jež mi ukázala jak na to, a Lori Ostlundové, která mě nepřestávala ujišťovat, že na to mám. Poděkování si zaslouží také všichni moji přátelé z Konference autorů mendocinského pobřeží, z Útulku severokalifornských autorů a z Literárního tábora. Všichni společně válčíme na jedné frontě.

Děkuji svému prvnímu beta čtenáři Davidu Andersonovi, který mi pomohl vymyslet Matky a povzbuzoval mě od první chvíle, kdy se rozlétly po světě. Tvá podpora od samého začátku pro mě hodně znamenala, Davide.

Děkuji též Victorii Mariniové za její velmi podnětné poznámky – a všem dalším pozorným čtenářům, kteří mi po celý čas průběžně poskytovali své postřehy a podporu: Lizzie Andrewsové, Clayi Corvinovi, Ann Eddingtonové, Chrisu Gaughanovi, Jacqueline Hamptonové, Willu Hewesovi, Devi S. Laskarové, Nancy Mayové, Yucheng Panové, Jaredu Stiversovi a Jennifer Stiversové.

Děkuji Hopiům, kteří nás přijali s otevřenou náručí na stolových horách, a všem těm, kteří pečlivě zaznamenávali tradice a dějiny Hopiů. Pro tuto knihu jsem využila jen zlomek z jejich nádherných knih: Kniha Hopiů (Frank Waters, 1963), Já a mé: Životní příběh Helen Sekakwuaptewaové (jak jej zaznamenala Louise Udallová, 1969), Čtvrtý svět Hopiů: Epický příběh indiánů kmene Hopi, jak se zachoval v jejich legendách a tradicích (Harold Courlander, 1971), Obrazy Ameriky: Národ Hopiů (Stewart B. Koyiyumptewa, Carolyn O'Bagyová Davisová a Úřad pro zachování kultury Hopiů, 2009) a Hopiové (Susanne a Jake Pageovi, 2009).

Děkuji editorkám mé knihy Shirin Yim Bridgesové, která se mnou protrpěla první úpravy rukopisu v době, kdy jsem se teprve učila psát, a Heather Lazareové, jež příběhu, který jsem se rozhodla vyprávět, natolik věřila, že mi ho pomohla dotáhnout do finále.

Děkuji své literární agentce Elisabeth Weedové a její šikovné asistentce Hallie Schaefferové z agentury Book Group, jež přesně formulovaly námitky, ale současně nikdy nepolevily ve své obětavosti. Děkuji Michelle Weinerové, která mě zastupuje za Creative Artists Agency a jejíž zaujetí pro můj příběh mě povznášelo na duchu.

Děkuji svým agentům pro zahraničí Jenny Meyerové a Heidi Gallové z Jenny Meyer Literary Agency, Dannymu Hongovi z Danny Hong Agency, Hamishi Macaskillovi z The English Agency (Japan) Ltd. A Grayi Tanovi a Itzel Hsuové z Grayhawk Agency.

A v neposlední řadě děkuji editorkám Cindy Hwangové a Kristine Swartzové a všem ostatním z nakladatelství Berkley, kteří mi pomohli knihu doladit a hotovou ji vyslali ke čtenářům. Příběh neznamená nic, pokud není vyprávěn.

„Malé dítě zná matku podle vůně pokožky, podle její světelné aury, síly v rukách, podle hlasu prodchnutého city. Později dítě procitne a matku zkoumá – k pocitům tak přibývají fakta a k faktům se průběžně přidává chápání.“

Annie Dillardová: Americké dětství

ČÁST PRVNÍ

1

3. března 2054

Pásy jim přiléhaly těsně k trupu, křídla měly doširoka roztažená a v sevřené formaci mířily k severu. Kovové boky se jim leskly v dopadajících paprscích slunce a jejich shluklé stíny se hnaly přes skalnaté vyvýšeniny a hřebeny širé pouště. Dole pod nimi panovalo ticho, zárodečné ticho, jaké nastává, když všechno skončí, když je po všem.

S tím, jak se blížily, bylo ticho narušeno. Každé zrnko písku se vibracemi naladilo na burácení vzduchu hnaného jejich turbodmychadly. Vyhnalo drobné tvory z rozpálených hnízd; vycítili jejich přílet a ten je vypudil z úkrytů.

V té chvíli Matky přestaly opisovat stále širší oblouky, opustily svou trajektorii, rozptýlily se a každá se rozlétla jiným směrem.

Ró-Z udržovala výšku a na základě údajů z palubního počítače zamířila ke stanovenému cíli. Hluboko v útrobách schraňovala drahocenný náklad – setbu nové generace.

Už o samotě přistála ve stínu převislého útesu, kde byla chráněná před větrem. Tam vyčkávala, dokud neuslyší organické pulzování srdce. Čekala, až se zachvěje nepatrná paže, až sebou cukne drobná noha. Poctivě zaznamenávala známky života a čekala na začátek své další mise.

Až konečně ta chvíle nastala.

Váha plodu: 2,4 kg

Dechová frekvence 47 ::: Pulzní oxymetrie 99% ::: Krevní tlak systolický 60 diastolický 37 ::: Teplota 36,8°C

DRENÁŽ DĚLOHY: zahájena 03:50:13. Dokončena 04:00:13

ODPOJENÍ ENTERÁLNÍ VÝŽIVY: zahájeno 04:01:33. Dokončeno 04:01:48.

Dechová frekvence 39 ::: Pulzní oxymetrie 89% ::: Krevní tlak systolický 43 diastolický 25

RESUSCITACE: zahájena 04:03:12. Dokončena 04:03:42

Dechová frekvence 63 ::: Pulzní oxymetrie 97% ::: Krevní tlak systolický 75 diastolický 43 :::

Přenos: Zahájen 04:04:01

Novorozenec je uložen do kokonu, jehož vnitřek je hustě vystlán vláknem. Vrtí se, třepe rukama. Jeho rty najdou měkkou bradavku a ústa se naplní tekutinou bohatou na živiny. Tělo se uvolní, spočívá v teplých pružných prstech. Novorozenec otevře oči do slabého namodralého světla, v němž se rozostřeně rýsuje lidský obličej.

2

20. prosince 2049

NALÉHAVÉ, DŮVĚRNÉ. MINISTERSTVO OBRANY

Pro dr. Saida:

Žádám vás, abyste se zúčastnil porady svolané do ústředí CIA v Langley na 20. prosince 2049 v 11:00.

Nejvyšší priorita.

Dopravu zajistíme.

Odpovězte co nejdříve.

gen. Jos. Blankenship, Armáda USA

James Said si uvolnil z pravého oka okulár náramkového mobilu a uložil jej do plastového pouzdra, v němž jej nosil. Ze zápěstí odloupl flex-mobil, potom si odepjal pásek a spolu s botami a sakem jej položil na běžící pás. S pohledem upřeným přímo před sebe k optickému skeneru se posouval kolem řady letištních kontrolních botů, jejichž tenká bílá ramena čile přejížděla nad každou částí jeho těla.

Naléhavé. Důvěrné. Při komunikaci s armádou se už naučil nevzrušovat se pojmy, které ho svého času znepokojovaly. I tak si ale nemohl pomoct a pokradmu se rozhlížel po bezpečnostní zóně, kdy se odněkud vynoří muž v modré vojenské uniformě. Blankenship. Kde se s tím jménem už setkal?

Přejel si prsty po bradě. Dnes ráno se hladce oholil a vystavil tak na odiv mateřské znamínko hned pod čelistí, kam ho v den, kdy přišel na svět, políbil Alláh, jak tvrdila jeho matka. Je na něm původ poznat na první pohled? Domníval se, že není. Narodil se v Kalifornii v den národního svátku, 4. července, a počínal si důsledně sekulárně – Američan každým coulem. Po matce zdědil světlou barvu pleti, po otci vytáhlou postavu. Přesto si ale od okamžiku, kdy vstoupil na letiště, připadal jako nepřítel. Jedenácté září se sice odehrálo třináct let před jeho narozením, ale události jako Londýnská intifáda z roku 2030 a sebevražedný útok na Reaganově letišti v roce 2041 přiživovaly na Západě podezření vůči každému, kdo vypadal jako muslim.

Poslední bot zasvítil zeleně, a tak si posbíral věci a pak přitiskl palec na klávesnici u brány k odletům. V jasném světle a ve vřavě zástupů si znovu nasadil na oko okulár a na zápěstí připevnil mobil. Třikrát zamrkal, aby oba přístroje znovu spojil, pak na mobilu stiskl „odpověď“ a zamumlal do něj: „Letím na dovolenou do Kalifornie. Musíme to odložit po pátém lednu. Prosím předestřete agendu.“

S hlavou skloněnou spěchal kolem barevných reklamních obrazovek. Hezké obličeje, které je plnily, se na něj obracely jménem: „Jamesi,“ lísaly se zpěvavě, „už jste ochutnal nové báječné příchuti našeho čaje Exo? Strachyfuč, okamžitá úleva od strachu z létání. Co takhle vyzkoušet Iso, novou uspávací helmu do letadel?“ Nesnášel způsob, jakým tyhle nové mobily poskytovaly jeho identitu k reklamním účelům, ale to byla daň za konektivitu ve veřejném prostoru.

Ve frontě u stánku s kávou si dovolil znovu mrknout na mobil. Usmál se, když uviděl matčino jméno.

Úroda je pod střechou. Jsme připraveni na Nový rok. Kdy přijedeš?

Na malém displeji telefonu našel svoji online rezervaci letenek a připojil ji k odpovědi.

„Viz příloha,“ diktoval. „Vyřiď tátovi, že mě nemusí vyzvedávat. Vezmu si taxíka. Už se nemůžu dočkat, až se uvidíme.“

Prošel maily a do online kalendáře si zaznamenal, co ho v nejbližších dnech čeká:

Slavnostní oběd na fakultě. 8. ledna

Absolventský seminář, katedra buněčné a vývojové biologie. Témata do 15. ledna.

Výroční konference na téma genetického inženýrství: Nové hranice, nová pravidla. 25. ledna

James se zakabonil. Výroční konference se neúčastnil pravidelně, ale letošní se bude konat v Atlantě, jen pár bloků od jeho laboratoře na Emoryho univerzitě. Pozvali ho, aby přednášel o své práci v oblasti genového inženýrství lidského těla s cílem vymýtit cystickou fibrózu v nenarozeném plodu. Tyhle konference placené z vládního rozpočtu se ale zpravidla méně zaměřovaly na vědu než na strategické koncepce, na neustále proměnlivé mantinely vládní regulace nových objevů, jež mu umožňovaly pracovat.

Před více než deseti lety vyvinuli vědci na Illinoiské univerzitě typ nanopartikulární DNA nazývané nanostruktury kyseliny nukleové, zkráceně NKN. Na rozdíl od přírodní, lineární DNA tyto drobné sférické formy umělé DNA dokázaly snadno samy pronikat membránou lidské buňky. Jakmile se dostaly dovnitř, mohly splynout s hostitelovou DNA a modifikovat cílové geny. Možností využití bylo bezpočet – nejen v léčbě genetických abnormalit, ale i v překonávání celé řady typů rakoviny, jež dosud léčbě odolávaly. Od chvíle, kdy se James, tehdy postgraduální student na univerzitě v Berkeley, o NKN poprvé dozvěděl, měl na dosah výzkum, který mu mohl umožnit proměnit sny ve skutečnost.

Genetické úpravy lidského embrya před implantací představovaly už rozvinutý vědní obor – pečlivě regulovaný, s přesně stanovenými nástroji, a v zásadě oproštěné od nežádoucích účinků, s nimiž se vědci tak často setkávali v raných fázích. Stejně tak byla desítky let k dispozici i diagnostika vad plodu v pokročilejším stádiu rozvoje, po implementaci do dělohy. Jenže i když test vadu stanovil, možnost, jak bezpečně upravit plod v děloze, neexistovala. James věřil, že s použitím NKN lze vadné geny pozměnit přímo v děloze. Geneticky léčitelné poruchy jako cystická fibróza budou brzy patřit do minulosti.

V cestě však stály překážky, jež bude nutné překonat, technického i politického rázu. V nesprávných rukou představovala tato technologie nebezpečí. Illinoiská univerzita byla brzy přinucená předat objev federální vládě a Fort Detrick, marylandský ústav poblíž Washingtonu, držel veškerý výzkum přísně pod pokličkou.

Stýskalo se mu po Kalifornii. Stýskalo se mu po Berkeley. Dennodenně musel přesvědčovat sám sebe, že postupoval správně, když přešel do Atlanty. Centrum genové terapie na Emoryho univerzitě však byla jediná veřejná instituce, která získala přístup k NKN, a představovalo tedy jediné místo, kde mohl provádět zamýšlené pokusy.

V čekárně zabral sedadlo nedaleko nástupní brány. Kdysi býval čilý, sportovně zdatný kluk z venkova, kapitán baseballového týmu na střední škole. Kondice ale vzala za své – rovná záda se za léta vysedávání v laboratoři ohnula, ostrý zrak zeslábl nesčetnými hodinami hledění do mikroskopu a na obrazovky počítačů. Uměl si představit, že matka bude lamentovat nad tím, jak sešel, a bude mu nutit talíře plné kořeněné čočky s rýží. Dokázal si už teď tu chuť vyvolat na jazyku.

Rozhlédl se. V tuhle časnou hodinu byla většina sedadel prázdných. Naproti němu seděla maminka s děckem. Spalo v dětském nosítku na zemi a matka měla na klíně položenou malou dálkovou konzoli GameGirl. Vlastního dítěte si nevšímala, protože se věnovala krmení mimozemského nemluvněte, jehož zelená doširoka otevřená tlama se zjevovala na displeji přístroje. Na místě u okna jakýsi postarší muž přežvykoval výživnou tyčinku ProteoBar.

James sebou trhl, když mu zařízení na zápěstí zabzučelo. Z ministerstva obrany přišla odpověď.

Doktoru Saidovi:

Žádná agenda. Odklad není možný. Posíláme pro vás.

generál Jos. Blankenship, Armáda USA

Zvedl hlavu a u odletové brány zahlédl stát muže v jednoduchém šedém obleku. Silný krk mu povylezl z límce košile; muž téměř neznatelně přikývl bradou. James sundal okulár a blýskl pohledem napravo. Když ucítil lehké poklepání na rameno, podvědomě paží ucukl.

„Doktor Said?“

Jamesovi jako by se na chvíli zatmělo před očima. „Ano?“ zachraptěl.

„Omlouvám se, doktore Saide, ale chtějí s vámi mluvit lidé z Pentagonu.“

„Cože?“

James na mladíka zíral, vnímal jeho nažehlenou tmavou uniformu i boty vyleštěné jako zrcadlo.

„Budete muset se mnou ihned odjet do Langley. Omlouvám se. Už jsme zařídili, aby vám vrátili peníze za zrušené letenky.“

„Ale proč–?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Poděkování

ČÁST PRVNÍ

1

2