Dóóóst dobrá schíza

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrá schíza – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrá schíza

„No, víš, zítra… Do Crouch Endu za mnou přijede Sam!“ pochlubila se Kyra rozzářeně.

„Super!“ zakřenila jsem se na ni. Fakt jsem jí to přála. „Takže se na něho děsně těšíš, co?“

„Jo, ale jsem z toho taky kapku… chápeš… nervózní,“ přiznala se překvapivě. „A proto bych ráda, kdybys šla se mnou, Ali.“

„Cože?“ vypískla jsem na Kyru, protože jsem nevěřila vlastním uším.

„Prostě mě napadlo, že kdybys u toho taky byla, Ali, nebude to taková… trapárna, no. Ty, a ještě něco, Ali,“ Kyra se nejistě zazubila přes branku. „Nemohla bys vzít s sebou i Billyho? Čistě proto, aby si Sam vedle dvou holek nepřipadal v menšině? Zkrátka mě napadlo, že kdybyste jako předstírali, že s Billym spolu chodíte…“

Uch! Brrr! Možná jsem byla hodně zvědavá na super Sama, možná že kámoši si mají navzájem pomáhat, ale hrát divadýlko, že Billy je můj kluk? Nechce ta Kyra po mně trochu moc…?

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrá schíza

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2002

Copyright © Karen McCombieová, 2002

ISBN 0-439-98169-7 (angl. originál)

Z anglického originálu Mates, Mysteries and Pretty Weird Weirdness

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Boris Lehečka

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo nakladatelství Fragment,

Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 984. publikaci.

1. vydání, 2005

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2005

Text © Karen McCombieová, 2002

Translation © Petra Klůfová, 2005

Cover © Luděk Bárta, 2005

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http:\\www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-253-0052-8 (1. vydání, 2005)

ISBN e-knihy 978-80-253-2265-9 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Divný, ale vlastně dost super

2. Zlatý rybáček Stanley

3. Strašidelný škrabity-škráb

4. Záhada kolem trpaslíků

5. Akrobatický fazole a poltrgajst

6. Čáry máry, ať je tu co nejvíc problémů

7. Duchové neprdí

8. Bububu! Kdo to ruší noční klid…

9. Všechno, co v noci dělá břink

10. Straširybka…

11. Malý tajnosti a hnusný lži

12. Jste stále ospalejší…

13. Bububu a chachacha…

14. Sulc z lidskýho masa

15. Normálně normálka…

16. Stanový mejdan (znám lepší)

17. Kyřin (strašlivý) plán

18. Opovaž se jít v noci do lesa, slyšíš?

19. Hodně hekání, jedno omdlení a moře, moře slavení

20. Jsem z toho paf! Fakticky…

Předmluva

Milá maminko,

nerada bych ti přidělávala starosti, ale Jable jako by horkem roztál mozek. (Teda, ne že by si toho rozdílu někdo všiml.)

Protože sluníčko dneska tak děsně pálí, přišla s fakt zajímavým nápadem, jak se ochladit – že si vyrobíme ledový kostky. Ale jasně že ne kostky z normální vody – to by pro naši Jablu bylo moc jednoduchý. Zrovinka teď si hoví na zahradě v lehátku, zuřivě dumlá hořčicový ledový kostky a přitom se uraženě nafukuje na mě a na Tora, že to taky nechceme ochutnat a že její snahu dost neoceňujeme. Omlouvám se, ale to si radši opláchnu obličej vodou z psí misky*, než abych se ochlazovala zmrzlou hořčicí.

Když už mluvíme o psech, všichni jsme se zamilovali do toho roztomilýho zlatýho retrívra, který se mihnul na fotce z tvýho dopisu (až z Dallasu v Texasu!), co nám přišel dnes ráno. Všimla sis ho taky? Vypadá jako mokrý smeták, protože právě vylezl úplně promočený z moře. I kdybys ho přehlídla, tak jsi ho stoprocentně musela cítit, protože se oklepával sotva pět centimetrů od tebe. Ale víš ty co? Na tvý fotce a dopisu jsou dvě věci divný: 1) ten pes vypadá navlas stejně jako psisko, co za tebou bouralo hrady z písku na fotce, cos nám před pár měsíci poslala z Havaje, a 2) když jsem šla nahoru přidat špendlík na mapu, abych označila další místo, kdes už byla, uvědomila jsem si, že poblíž Dallasu a dokonce ani poblíž Texasu žádný pláže nejsou (asi tak v okruhu miliardy kilometrů). No teda…

Ale co, na dvou malých divnůstkách v tuhle chvíli fakt nezáleží, protože můj vesmír se poslední dobou změnil na jeden obrovitánský blebanec superdivných superdivností. Ale radši bych ti o tom všem měla povědět od začátku. Hele, mamko, sedíš pohodlně, tam, kde jsi, ať je to, kde chce? Fajn, takže začínám (na další stránce)…

Mám tě moc ráda.

Ali

(tvoje dítě lásky č. 3)

* Zrovinka před pár minutkama jsem při tom nachytala Tora – chci říct, jak si ochlazuje obličej vodou z psí misky. Tor, Rolf a Winslet lítali celou hodinu po trávníku jako blázni a nakonec se všichni svalili v jednom velkým klubku do stínu zahradní kůlny. Čestný slovo, že chybí už jenom málo a můj bráška začne štěkat a očichávat patníky…

1

Divný, ale vlastně dost super

„Au!“ ulevila jsem si tiše, protože se mi do holý nohy zapíchl zlomyslný kaktus. Honem jsem před tím pichlavcem uskočila a vtom jsem pod loktem ucítila zvláštní čvachtnutí. Pomalu jsem zvedla ruku, abych zjistila, co je zas tohle za průšvih, a na lokti jsem objevila rudý cákanec, který ale seskočil dolů a s plesknutím mi přistál na nohavici ustřižených džín.

Pochopitelně jsem si myslela, že se mi nějak odloupl kus kůže, a vyjukaně jsem uskočila, ale moc jsem si tím nepomohla, protože hned mě začaly rdousit velikánský bílý spoďáry.

A pak jsem se probudila.

Vlastně neprobudila – akorát jsem si vzpomněla, že člověk by se neměl zasnít na Kelliině balkonu, protože se tam musí mít pořád na pozoru. Ostatní nájemníci v domě si dávali na balkon občas kytky v truhlíku anebo tam věšeli vypraný ponožky, ale Kelliina maminka změnila jejich mrňavý balkon na křížence mezi visutými zahradami babylonskými a velkosušárnou.

Už mě nudilo čekat na Salmu, se kterou jsme v to páteční odpoledne chtěly vypadnout někam na sluníčko, takže jsem se doplacatila sem a koukala na šeredně spálenou pleš chlápka, co stál dole na chodníku (no jo, fakt, hlavní výhled z Kelliina bytu ve třetím patře je na třípatrový činžák na protější straně ulice), a na vteřinku jsem se zasnila. A právě v tu chvíli jsem se naklonila trochu moc blízko ke sbírce kaktusů, ucouvla jsem k rajčeti (čvacht) a nakonec se zamotala do spodních kalhotek paní Vincentový, co se plácaly na šňůře (byly totiž velký jako lodní plachta).

„Salma je tady!“ Do dveří s kovovým rámem nakoukla Jen. „Půjdeš dovnitř, Ali?“

„Jasně!“ přikývla jsem a v duchu se modlila, aby přehlídla, jak se chystám utřít rajčatový blebanec na lokti do nejbližšího hadru – tedy do obřích spoďárů Kelliiny maminky…

„Tumáš,“ nabídla mi, sotva jsem se vrátila do chládku obývacího pokoje a zůstala stát v koutě, než se po tom oslepujícím sluníčku zase trochu rozkoukám.

„Díky,“ zahučela jsem, vylovila jsem papírový kapesníček z krabice, kterou mi Jen podávala, a otřela si červeně upatlaný loket. (Uch – takže mě nepřehlídla.)

„Senzace!“ uslyšela jsem Kellie (i když jsem ji moc dobře neviděla), která se zrovna vracela do pokoje a přiváděla Salmu. „A když tu teda jste všechny, to budete koukat, co jsem dneska sehnala!“

Po další půlvteřince zuřivýho mžikání jsem se rozhlídla a přesvědčila se, že my všechny znamená já, Chloe, Salma a Jen. Chyběla Sandie, protože odjela s rodiči na několikadenní návštěvu k příbuzným, a Kyra – ta si s maminkou vyrazila na nákupy (zrovinka v tuhle vteřinu se v některým z butiků na Oxford Street odehrává děsný dohadování a šikanování).

„A co jako?“ zeptala jsem se Kellie zvědavě. Ten její výraz nemůžu-se-dočkat-až-vám-to-řeknu jsem už znala, ale ona se při hrabání v batohu nepřestávala opatrně ohlížet přes rameno, takže jsem si vážně neuměla představit, jakou supertajnost asi schovává pod hromadou sponek, lesků na rty, sešitků a podobně, protože proč by se jinak tvářila, jako že sem užuž vpadne zásahový komando a odvleče ji za mříže.

„Koukněte!“ zakřenila se Kellie a zvedla do výšky knížku, abychom na ni všechny viděly, a při tom se nezapomněla juknout přes rameno.

„Páni!“ kvikla Chloe, co na obálku viděla nejlíp z nás. „Rádce kaktusáře! No to teda fakticky zírám, Kellie!“

Kellie se na Chloe za tu jedovatost zamračila a honem si překontrolovala obal knížky.

„A jo, tuhle jsem koupila pro maminku,“ zabručela, odhodila ji stranou a znovu se ponořila do batohu. „Dneska ráno jsem se sestřenkou Leticií vyrazila na bleší trh a skoro zadarmo tam splašila moře věcí jako třeba… tohle!“

Pyšně podržela nad hlavou další knížku, aby na ni bylo dobře vidět.

„Čáry a zaříkání na věrné milování,“ zarecitovala jsem hlasitě pro případ, že by moje kámošky během letních prázdnin snad zapomněly číst.

„Jú! Super! Tak se na to podíváme, jo?“ vykvikla Chloe, která během pouhých dvou vteřinek zapomněla na svou předchozí jízlivost.

„Ta knížka stála akorát padesát pencí, ale je plná skvělých kouzel pro přivolání pravý věrný lásky,“ vysvětlovala Kellie, zatímco Chloe jí vyškubla knížku z ruky a začala v ní zuřivě listovat. Salma a Jen se k ní zvědavě z obou stran naklonily, aby taky viděly. Protože místo pro mě už nezbylo, obešla jsem křeslo a lokty (už bez rajčete) si položila na čalouněný zadní opěradlo.

„Hele!“ zaskočila mě Chloe, která rázně zaklapla knihu, natáhla ruku za hlavu a vrazila mi ji do ruky. „Ty, Ali, vyber jedno kouzlo a přečti ho tím svým srandovním hlasem!“

„Jóóó – přečti nám to, Ali!“ zazubila se na mě i Salma.

Téééda! Vůbec jsem nevěděla, že čtu „srandovním“ hlasem! Ale jinak jsem neměla námitky. Honem jsem zalistovala stránkami divných, ale vlastně dost bezva kouzel a nakonec jsem si vybrala jedno s úplně pitomým názvem (čekali jste snad ode mě něco jinýho?).

„Fajn – tak poslouchejte!“ spustila jsem, narovnala jsem záda a naladila se na hodně strašidelný přednes. „Jak být neodolatelný pro opačné pohlaví.“

„Júúú! Už teď mi naskakuje husí kůže!“

„Drž klapačku, Kel!“ ušklíbla se Salma na Kellie, která se choulila na podlaze a objímala si kolena přitažená až k bradě. „Neruš Ali ve čtení, jo?“

„Nejlepšího výsledku s tímto kouzlem dosáhnete,“ pokračovala jsem, „když ho provedete ve chvíli, kdy hodiny začnou odbíjet půlnoc.“

„To není fér!“ zafňukala Jen. „Já totiž nikdy nevydržím tak dlouho vzhůru, dokonce ani když se snažím!“

„No jasně,“ loupla po ní Chloe zelenýma očima, „musíš hajat v peřinkách hezky od osmi, aby ti maminečka mohla přečíst pohádečku před spinkáním, co?“

Honem jsem se hlasitě rozkašlala, abych zabránila vypuknutí války a holkám tak připomněla, co vlastně máme všechny v plánu.

„Kašli na ně, Al! Já si to chci poslechnout!“ pobídla mě Salma.

„Tak dobře, tady stojí, že ke kouzlu potřebuješ mořskou mušli, jeden vlastní vlas, špetku muškátového oříšku –“

„Chm, to bych ráda viděla, co je špetka ořechu,“ ušklíbla se Chloe.

„Ali! Ty to nečteš tím svým hlasem!“ postěžovala si Kellie. „Čti to pořádně, tím trhlým hlasem!“

Zhluboka jsem se nadechla a začala od začátku. Tohle kouzlo mělo všehovšudy šest vět, ale moje kámošky byly odhodlaný nenechat mě ho dočíst dřív než o Vánocích.

„Tyto tři základní ingredience vložte do hebkého bílého plátna –“

„Ehe? Ale kde člověk vezme –“

Umlčela jsem Jen přísným pohledem a zesílila hlas: „– a opatrně je do něj zabalte. Podržte tento čarovný balíček v levé ruce a zavřete oči. Představte si, že po ramenou se vám rozlévá závoj bílé záře. Tím je kouzlo skončeno a vy se stanete neodolatelnou pro každého, koho potkáte, než hodiny opět odbijí půlnoc.“

„Super!“ Chloe zatleskala rukama. „Pojďte to udělat hned dneska! A všechny! A v neděli si navzájem zavoláme a porovnáme si výsledky. Schválně, do který z nás se zblázní nejvíc kluků!“

„Tůdle!“ zavrtěla Salma hlavou. „Zítra odpoledne vedu sestřičky a neteř na narozeninovou oslavu. Kdybych to kouzlo udělala dneska v noci, tak zítra by se do mě zamilovalo nejmíň dvacet tříletejch kluků. A fakt mi můžete věřit, že bych dala přednost kapku staršímu nápadníkovi.“

„Tak jo,“ pokrčila Chloe rameny. „Tak to uděláme někdy přes víkend a v pondělí si dáme sraz a uvidíme –“

„To je maminka!“ zavyla Kellie a zděšením jí povylezly oči z důlků. Připadalo mi to hrozně divný, protože Kellie a její maminka se kámošily tak hodně, jak jen si to mezi maminkou a dcerou dokážete představit. „Honem, Ali! Schovej tu knížku! Kdyby ji mamka zahlídla, lezla by z toho po zdi!“

„Jak to?“ zamračila jsem se a v panice si nacpala knížku za šortky na břicho a ještě si přes ni přetáhla tričko.

„Přece víš, jak je pobožná!“ syčela Kellie. „Smrtelně nenávidí všechny kouzla a tak, i kdyby to měla být jenom psina!“

Pravda. Paní Vincentová patří k těm nemoderním dámám, co nechá Kellie koukat v televizi komplet na všechno kromě seriálu Sabrina, mladá čarodějnice a Buffy, zabíječka upírů. No, pokud jde o Buffy – to bývá občas tak strašidelný, že by si člověk nejradši zalezl za kanape, ale Sabrina? Tam je satanismu jako v gumovým medvídkovi! Každopádně ten postoj Kelliiny maminky ke všem strašidelnostem vysvětloval, proč nám Kellie předtím tu knížku ukazovala tak spiklenecky, jako by šlo o recept na atomovou bombu.

„Zdravím vás, děvčata!“ houkla na nás paní Vincentová zvesela, zatímco plula od domovních dveří do kuchyně s nákladem asi stovky přeplněných nákupních tašek narvaných dobrotami. (Jeden by myslel, že musí nakrmit všechny herce i filmový štáb z Pána prstenů a ne jednu vychrtlou dceru.)

Naštěstí nedostala šanci potěšit se naším nelibozvučným sborovým pozdravem, protože na chodbě zazvonil telefon a ona šla zvednout sluchátko a nevšimla si našich nápadně neviňátkovských obličejů v obýváku.

„Kams ji schovala?“ zasyčela na mě Kellie.

„Do kraťasů!“ špitla jsem a Jen se bláznivě rozhihňala, ale jenom do chvíle, než ve dveřích pokoje zahlídla zachmuřený výraz paní Vincentové.

„Ali?“ oslovila mě Kelliina maminka jemně. „Ten telefonát se týká tebe – volá tvá sestra Linn. Prý ses opozdila na pohřeb.“

„Ježkovy voči! Stanley! Dočista jsem zapomněla!“ vyjekla jsem a leknutím si připlácla dlaň na pusu.

„Ale, no tak, no tak, drahoušku…“ batolila se ke mně paní Vincentová, aby mě soucitně přivinula k mohutnýmu poprsí.

Užuž mě začala dusit v objetí, když jsem přes její paže zaslechla Kelliin hlas: „Ale mamí! Stanley byl jejich zlatá rybka!“ Hned jsem se ocitla zpátky na svobodě.

„Zlatá rybička, říkáš?“ zůstala na mě koukat paní Vincentová a úžasem povytáhla obočí.

„Patřila bratříčkovi,“ vysvětlila jsem honem. „Je z toho hrozně nešťastný.“

„Nu, tak to se za Stanleyho dneska pomodlím,“ usmála se paní Vincentová velkoryse.

„Děkuju…“

Když jsem běžela k telefonu promluvit si s Linn, v duchu jsem si zkoušela představit, jak asi vypadá modlitbička za zlatou rybičku. „Rybičko naše zlatá, jež jsi v rybníčku nebeském…“

„Haló? Linn?“

„Ali, máš přesně pět minut, aby ses dostala domů, jinak tě pohřbím hned vedle Stanleyho.“

Ách, Linn – myslím, že po narození jí nějaká zlá sudička dala do vínku schopnost „totální a stoprocentní načuřenosti“…

2

Zlatý rybáček Stanley

Na pohřbu zlaté rybičky Stanleyho se sešel hezký dav. Když jsem udýchaně přiletěla na zahradu za naším domem, uviděla jsem Tora (samozřejmě), taťku (posunul si pauzu na oběd), Linn (která po mně loupla pohledem jéžiš-kde-se-couráš), Jablu (vystrojenou obzvlášť slavnostně), babičku a jejího přítele Stanleyho (člověka, ne zlatou rybičku), Harryho (našeho souseda odvedle) a nějakýho malýho kluka, kterýho jsem nikdy předtím neviděla.

„Promiň, že jdu pozdě,“ vyhekla jsem omluvně, hlavně na Torovu adresu.

Pohřeb jsme uspořádali výhradně kvůli Torovi. Od samého začátku věděl, že dny zlatýho rybáčka Stanleyho jsou sečtený, protože měl na boku nezdravě vyhlížející bouli velikosti celé další rybičky – ale stejně, když včera večer našel chudáčka Stanleyho, jak se vznáší na hladině akvária, byl to pro něho hrozný šok. Nám ostatním stačil jediný pohled, aby nám bylo jasný, že Stanley je ta nejmrtvější rybička na světě, ale čistě proto, aby měl Tor klid, požádali jsme veterináře Michaela odvedle, aby nám přišel říct svůj názor odborníka. Obávám se, že Tor tajně doufal, že Michael udělá zázrak a oživí rybáčka dýcháním z úst do tlamky nebo mu elektrošokem znovu nahodí zastavené srdíčko. Ale žádný zázraky ani oživování z úst do tlamky a podobně se nekonaly. Museli jsme se smířit s příšernou pravdou, že Stanley to má už za sebou. Nemohli jsme pro rybáčka udělat víc než mu uspořádat velkolepý pohřeb, kdy ho doprovodí všichni, kdo ho znali a (tak či onak) měli rádi. A navíc ještě divný malý kluk, kterýho jsem u nás v životě neviděla.

„Echm, jelikož jsme se tedy sešli všichni, asi bych měl pronést pár slov…“ začal taťka, když jsme se shlukli kolem čerstvě vykopané díry u zadní zahradní zdi (i ten malý kluk, přestože vypadal dost vyjeveně). „Stanley s námi nežil moc dlouho, ale i během té krátké doby…“

Vypnula jsem taťkův hlas, protože jsem měla moc práce s dumáním, proč Tor drží malou krabičku zabalenou do dárkovýho papíru a převázanou mašlí. Že by mu někdo koupil dárek, aby ho po této těžké ztrátě trochu potěšil?

„…a jsem si jistý, že ve zvířecím nebi ho čeká hodně šťastných chvil, až tam bude vesele plavat s hejnem krásných tropických ryb –“

„Ale se žralokama ne, tatí!“ vyhrkl chvatně Tor a při tom něžně choval svůj neotevřený dárek.

Bylo mi jasný, že Tor se děsí, aby Stanleyho něco nesežralo hned v tu ránu, co dopluje do zvířecího nebe.

„Tak dobře, se spoustou krásných tropických ryb, ale s žádným žralokem,“ upřesnil taťka vážně. „A jak už jsem říkal…“

Najednou mě vyrušila Jabla, která začala tiše poplakávat. Ten brek by mě sám o sobě nepřekvapil – Jabla umí spustit vodopád i nad upadlým papírovým kapesníčkem –, ale spíš mě zaskočilo, že její dlouhý fialový šaty s řvoucím rudým sametovým rolákovým límcem a černý rukavičky bez prstů by se hodily spíš na pohřeb člena Addamsovic rodiny než na pohřeb zlatý rybky. Do dlouhých vlnitých vlasů si dokonce zastrčila látkovou bílou lilii (jak jsem později zjistila, sehnala ji v obchodě Vše za libru na Wood Green za devadesát devět pencí). Jediná věc, která Jable kazila její okázale důstojný vzhled, byly dvoubarevný vlasy – z větší části je kryla černohnědá barva, ale podél pěšinky svítil světlejší čtyřcentimetrový pruh, kde jí dorůstaly vlasy v jejím pravým odstínu. Vypadalo to trhle, jako kdyby jí někdo ze Správy silnic a komunikací náhodou namaloval na hlavu pořádně širokou plnou čáru. Všimla jsem si, že babička na to kouká dost nespokojeně, a nezírala na mou bláznivku sestru sama – ten mrňavý cizí kluk na ni taky civěl jako hypnotizovaný.

„A teď si na Torovo přání,“ zaslechla jsem taťku, „všichni zazpíváme píseň Všechna krása, jež září.“

Přísahám, že Linn zahuhlala „Fuj…“, ale než jsem se k ní stačila otočit, už zpívala stejně nadšeně jako ostatní, jen aby Torovi dala najevo, že s ním sdílí jeho bolest.

A zatímco my všichni zpívali jako o život (s výjimkou toho cizího kluka), Tor udělal hrozně divnou věc – sklonil se a zabalený dárek něžně uložil do díry v zemi. Páni! Teprve v tu chvíli mi došlo, že dárek převázaný stužkou není nic jinýho než Stanleyho speciální rakvička…

Když jsme dozpívali, taťka si přidřepl vedle Tora a začal do díry hrnout hromádku vykopaný hlíny, zasypával dárkově balenou rakev a přitom průběžně odstrkoval zběsile čmuchajícího Rolfa, kterýho úžasně zajímalo, co to vlastně podnikáme.

„Tumáš,“ ozval se Stanley (živý člověk, ne mrtvý rybáček) a podal taťkovi nějakou věcičku. „Tohle jsem pro něj udělal.“

Júúú… Babiččin přítel vyřezal pro svýho jmenovce malý dřevěný křížek a tmavě zelenou barvou na něj napsal „Stan“. (Byl to hrozně malý křížek, takže to „ley“ se tam už nejspíš nevešlo.)

„A já jsem zase vyrobila tohle, jako sošku na hrob!“ popotáhla Jabla a vytáhla z kapsy umělohmotnou panenku s ručně vyrobeným třpytivým ocasem vodní panny. Když to zahlídl ten neznámý malý kluk, v očích se mu kmitl výraz, který neměl daleko k panice.

„Děkuju,“ zašeptal Tor a opřel Jablin výtvor o křížek, co taťka právě zabodl do měkké hlíny.

„A tohle posílá Michael – moc rád by taky přišel, ale bohužel musel zůstat v práci,“ dodal ještě Harry, shýbl se a vedle mořský víly a křížku položil nádhernou růžovou lasturu. „Přivezli jsme si ji z dovolené na Bali. Možná že Stanley se bude prohánět mezi spoustou podobných lastur a mušlí, ať už je kdekoli.“

A jéje. Harry se prostě jen pokoušel být milý, jenomže u Tora a Jably tím odstartoval hotový záchvat slzení. A dejte na mě, ten cizí malý kluk se teď tvářil už pořádně ustaraně.

„Tak dobrá! Byl to krásný pohřeb – ale teď je nejvyšší čas ho ukončit! Všichni honem do kuchyně, prosím!“ poručila dovádivě babička a zatleskala rukama, aby na sebe upoutala pozornost dřív, než se celý odpoledne zvrhne v přílišnou morbidnost.

„Co je zač ten mrňous?“ zeptala jsem se šeptem Linn, zatímco babička nás všechny naháněla zadním vchodem do kuchyně.

„Amir – z afghánský uprchlický rodiny. Tor se s ním skamarádil v tom prázdninovým klubu nebo kam to vlastně chodí,“ vysvětlovala mi Linn a přitom táhla Rolfa za obojek, aby nečmuchal kolem čerstvýho hrobečku.

„Všimla sis, jak valil oči na Jablu?“ šeptala jsem, když jsme mířily za ostatními do domu a k přichystaný hostině, která nám tu tragickou chvilku měla kapku usnadnit.

„Jasně, ale těžko mu to můžeš vyčítat. Vsadím se, že ve svý vzdálený vlasti nikdy podobný zjevení neviděl.“

„Ale stejně bychom měli Torovi poradit, ať se ho přeptá, co se děje.“

„To nemá smysl – ten kluk ještě neumí anglicky.“

Ááááha… No, dávalo to smysl – chci říct, že dávalo smysl, že se skámošili zrovna Amir s Torem. Náš bratříček si na moc velký povídání beztak nikdy nepotrpěl, takže mu v nejmenším nevadilo, že s Amirem se vůbec nedomluví.

„Tak si pospěšte, vy dvě!“ houkla na mě a Linn babička. „Přece nechcete, aby na vás nic nezbylo jen proto, že jste takové loudalky!“

Takhle do nás všech babička ryje úplně normálně. Ale sotva jsme naklusaly do kuchyně, hned nám bylo jasný, proč na nás tak spěchala – taťka si oblékal bundu a chystal se odsvištět zpátky do krámku. Při tom se po nás ohlédl a bleskově ukázal oběma palci ke stropu. Všechno nasvědčovalo tomu, že další průběh Tažení za Torovou dobrou náladou zůstává na nás…

„Mmmmm! Skvělá zmrzlina, babi!“ snažila se Jabla o co nejveselejší tón, i když po tom nedávným slzavým výbuchu se jí na tvářích roztekla maskara a teď připomínala pavouka z hororu.

Neušlo mi, že Amir opatrně lžičkou dloubá do zelenýho rosolu, kterým byla zmrzlina v misce zalitá, ale sotva Jabla promluvila, vykulil na ni vážná očka.

„Hele, Tore,“ usmála jsem se a vzala si na talířek kus dortu posypanýho strakatými cukrovými kuličkami, „Linn říkala, že ses s Amirem poznal v prázdninovým klubu.“

Podle mě to byl chytrý tah – odvést bratříčkovu pozornost od smrti a zlatých rybek a především od mrtvých zlatých rybek.

„Na prázdninovým kursu keramiky,“ opravil mě Tor.

„No jo, tak jo,“ pokrčila jsem rameny. „A hele…“

Zrovinka jsem mu chtěla položit nějakou další šikovnou otázku, třeba jak dlouho už Amir je v Londýně, abych si tak připravila půdu na zjištění toho, co mě zajímalo v první řadě – a to, jestli Amir má vůbec potuchy, co se u nás děje. (Echm… představte si, že ta rodina pohřbila na zahradě dárek a potom se cpala takovým rozklepaným zeleným jídlem, a vůbec.) Ale právě v tu chvíli začal Amir zběsile šeptat Torovi do ucha a celou tu dobu šilhal úkosem po Jable. (Ta si toho ale vůbec nevšimla, protože si na talířek nabírala ostružinový proužek zmrzliny.)

„Co Amir vlastně říká?“ obrátila se Linn na Tora a přisedla ke stolu.

„No, nevím to úplně jistě,“ ošil se Tor. „Něco jako, že Jabla je čarodějnice. Nebo mimozemšťan. Nebo šílenkyně nebo tak něco.“

„Cože?“ vyjekla Jabla. „To teda nejsem!“

Uznávám, že Tor asi neumí plynně afghánsky, nebo jakým jazykem se vlastně mluví v Afghánistánu, ovšem nikdo mi nevymluví, že šestým smyslem se přesně nenaladil na vlny Amirových myšlenek.

Ale po pravdě, bylo jenom dobře, že Torův šestý smysl se právě zaměstnával luštěním Amirových slov – přinejmenším to totiž znamenalo, že si nevšímal toho, co se děje venku na zahradě.

Ze svýho místa jsem totiž viděla na Stanleyho (na živýho člověka, ne na mrtvýho rybáčka), jak se ležérně loudá ven, jako by se chtěl akorát nadýchat čerstvýho vzduchu – a hned nato jsem ho oknem viděla pádit přes trávník, aby z Winsletiných zarputile zaťatých zubisek co nejrychleji vypáčil dárkově zabalenou krabičku.

Zlatý rybáčku Stanley, odpočívej v pokoji.

I když – co je to za nesmysl? Když naši psi tak nadšeně a v jednom kuse dolujou po celý zahradě? Nemáš šanci, Stanley…

Table of Contents

Obsah

Předmluva

1 Divný, ale vlastně dost super

2 Zlatý rybáček Stanley

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: