Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc

Slavné bitvy českých dějin

Vydala Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 7469. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Fotografie na obálce – Maroldovo panoráma, Výstaviště Praha a.s.

Ilustrace Jan Syka

Mapky Jaroslav Kolman

Layout a návrh obálky Anita Ponešová

Sazba Martina Mojzesová

Počet stran 304

První vydání, Praha 2020

Vytisklo Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1411-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-1410-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-2936-2 (print)

… jak ženich bohyně války,

v brnění se mu směle postavil,

zbraň proti zbrani, paže proti paži,

a zkrotil jeho zdivočelou pýchu.

Zkrátka a dobře, vítězství je naše!

(W. Shakespeare)

Znám hřbitov, nesmírný hřbitov, čtyři hodiny cesty dlouhý, dvě hodiny široký, hřbitov, na němž odpočívají tisíce nebožtíků: synů, bratrů, otců – a jejich hrobů nikdo neosvětluje a na jejich hrobech se nikdo nemodlí. Jsou to zapomenuté hroby padlých… Pole svaté! Svatým jsi proto, že sám nebeský hospodář o tebe se stará. Neboť nad tvými nebožtíky tak záhy svět zavřel paměť svou...

(A. Slovák)

Úvod

A kolem druhé jsme začali bitvu s dvanácti sty jezdci a šesti tisíci pěšími proti nepřátelům, kterých bylo dobře také tolik nebo i více. A bitva trvala od druhé hodiny až přes západ slunce. A na obou stranách byli zabiti skoro všichni oři a několik jiných koní. Byli jsme skoro přemoženi a oř, na kterém jsme seděli, byl také zabit. … A tak milostí Boží jsme obdrželi vítězství nad svými nepřáteli, zajavše osm set jezdců na útěku a pět tisíc pěších pobivše. Tak byl tímto vítězstvím osvobozen hrad San Felice.

Karel IV. se do dějin nezapsal jako proslulý válečník, ale ani on ve Vlastním životopise neodolal, aby se nepochlubil svým prvním bojovým křtem. V severní Itálii si jako šestnáctiletý v roce 1332 pro sebe kromě vítězství vydobyl rovněž rytířské ostruhy. (A po mnoho let zůstal náruživým turnajovým zápasníkem.) Na druhou stranu to byl právě on, kdo se svým otcem Janem Lucemburským, korunou rytířstva, zajistil Českému království mírový život bez hrozby cizích vojsk na domácí půdě.

Pro středověké kronikáře bylo samozřejmostí, že pozemští králové a knížata vděčí za slávu válkám a triumfům – a příliš se na tomto názoru nezměnilo ani později. Vítězství i prohry určovaly osud nejenom svých protagonistů, mnohdy utvářely historii celé země, nemluvě o přímých i nepřímých dopadech války na život ohromného množství lidí.

Právě na to (a také na povětšinou bezejmenné oběti) nechceme zapomenout, nepůjde nám o pouhá vítězná defilé a lesk proslulých vojevůdců. Vždyť každé bojiště je zároveň místem triumfu a tragédie, slávy i pokoření – a obojí k sobě může mít až nečekaně blízko. Znám hřbitov čtyři hodiny cesty dlouhý, dvě široký. Nesmírný hřbitov, na němž odpočívá tisíce nebožtíků. Jejich hrobů nikdo nezdobí a neosvětluje, na jejich hrobech se nikdo nemodlí… Jsou to zapomenuté hroby padlých…, říkal iniciátor památníku bitvy u Slavkova.

Vojenské konflikty – ať už v našich hranicích, nebo v daleké cizině – představují dramatickou osu starších i novějších českých dějin. Tato kniha nabízí v chronologickém pořadí v jedenácti oddílech 44 střetnutí, počínaje bojem Sámovy říše v 7. století až po 19. století a začátek našich moderních dějin (legionářské vítězství u Zborova).

Nesledujeme výhradně průběh bojů a vývoj vojenství, ale též celkové souřadnice a souvislosti s politickým vývojem českých zemí a jejich vládci. Ostatně hned na tři z nich čekala na bitevním poli smrt. Hojně také zaznějí autentická svědectví kronikářů, letopisců či legendistů, především však samotných vojáků a jejich velitelů.

Takový hnus a krása v jednom dni! povzdechne si po krvavém vítězství Shakespearův Macbeth. Možná bude dokonce někomu slovo „slavné“ v titulu naší knihy připadat jako nepatřičné či dvojznačné. Avšak: přece jen nás nenechává chladným vzrušivá výzva kronikáře Čechů z 12. století: Vydejte se spěšně na cestu, již zavřete své spižírny, opusťte hostiny, Mars vás volá do boje, zítra přibudou tisíce a tisíce ozbrojených nepřátel!

Rychlá a snadná orientace je samozřejmostí; kapitoly jsou řazené chronologicky a mají shodnou strukturu – výkladový článek je prokládán úryvky z dobových pramenů a historické literatury. Tři tečky (popřípadě tři tečky v kulaté závorce) vyznačují kratší (resp. delší) vynechávky v originálním textu. Hranaté závorky jsou autorskými vsuvkami: nahrazují a doplňují chybějící či nesrozumitelné části, jsou v nich nezbytné vysvětlivky i opravy. Pokud není výslovně uvedeno jinak, časové rozpětí u panovníků a papežů značí dobu jejich vlády, u ostatních osobností životní data.

V pojmenování zahraničních lokalit dáváme přednost českým názvům. Kvůli snazšímu porozumění jsme přistoupili k nepatrným jazykovým úpravám dobových textů; několik bylo nově přeloženo. Pramenné citace vložené přímo do hlavního textu jsou odlišeny kurzívou.

Koruna Svaté říše římské (10.–11. stol.)

Reliéf na Písečné bráně v Praze

Památník obětem 1. světové války v Chotusicích

I | Zrod střední Evropy

Tito národové, Slované a Antové, nejsou jedním mužem ovládáni, nýbrž odedávna žijí demokraticky, a proto záležitosti i příjemné i obtížné vždy společně se projednávají… Uznávají, že je jediný bůh tvůrce blesku a všeho pán, i obětují mu skot a všeliká obětní zvířata… Bydlí v bídných chýších roztroušeni daleko od sebe…

Nejasné a nepřesné zprávy poněkud pohrdavých byzantských kronikářů stvrzují archeologické poznatky: první Slované obsadili naše území před polovinou 6. století. Nedlouho poté vstoupili jako protivníci avarského kaganátu do zájmové sféry Francké říše. Z ní vyrůstaly základy středověké Evropy; vzápětí se sama stane pro středoevropský Sámův kmenový svaz (Čechové, Moravané, Korutanci…) nepříjemným sousedem. Konflikt vyvrcholil bitvou roku 631 na dosud marně hledaném Wogastisburgu. Přece jen jsme však v minulých desetiletích v luštění záhady lokalizace třídenního konfliktu o notný kus pokročili.

Mapa střední Evropy se dotvářela až kolem zlomu tisíciletí. Torzovité prameny přitom neumožňují podrobnější zastavení u mnoha drobných i velkých střetů, které tento proces zcela jistě doprovázely.

Snad neuškodí připomenout si, že první český historicky doložený kníže Bořivoj vstoupil roku 872 do písemných pramenů právě při bojích s Franky, přesněji s Východofranckou říší. Knížata, jejichž jména jsou Svatoslav, Vítězslav, Heřman, Spytimír, Mojslav, Bořivoj a která se s velkým množstvím lidu pokoušela bouřit, s pomocí boží [Frankové] obrátili na útěk a jiné pobili a jiné zase zranili. Někteří také utonuli v řece Vltavě.

Počátky přemyslovského státu mají úzkou vazbu na stát Moravanů, především pak na dobu jeho největšího rozkvětu za moravského krále Svatopluka. Když Velká Morava zanikla pod náporem nově příchozích maďarských kočovníků (906), rozvíjelo se již středočeské jádro státu Čechů.

Východofrancká říše po začátku 10. století uvolnila – mimo jiné rovněž kvůli ataku ze strany Maďarů – prostor konglomerátu německých vévodství, který se v návaznosti na starověké císařství i korunovaci Karla Velikého (roku 800 v Římě) zásluhou Oty I. v roce 962 proměnil ve Svatou říši římskou.

S tou se pochopitelně musel vyrovnávat i sílící český stát. Za panování Boleslava I. našel trvalé místo ve středoevropském prostoru v podobě, jež se staletími příliš nezměnila – a zahrnula celé Čechy s Moravou. Nám to navíc poskytuje příležitost zastavit se u osoby svatého knížete Čechů, o němž jsou dobové pramenné údaje jinak nadmíru skoupé (Vypráví se o jakýchsi jeho zázracích…). Pokusíme se je prostřednictvím pololegendárního boje (svatého) Václava s kouřimským knížetem poněkud prohloubit.

Impulsy z Čech pomohly v sousedství dotvořit piastovské Polsko (manželkou zakladatele Měška byla česká kněžna Dobrava). Zároveň Boleslavovy aktivity napomohly Otovi zastavit výboje Maďarů (955), což je v konečném důsledku přimělo usadit se. Mapu kontinentu tak vzápětí doplnily arpádovské Uhry. Státy Přemyslovců, Piastovců a Arpádovců kolem roku 1000 tak dotvořily střední Evropu.

DOBOVÉ ROZPRAVY

„Zde chci a káži, abyste mi po římském způsobu vystavěli hradní zeď velmi vysokou dokola.“ (kníže Boleslav I.)

„My ti odříkáme, protože ani neumíme, ani nechceme učinit, co nařizuješ. Hle, raději skláníme své šíje pod tvým mečem než pod nesnesitelným jhem roboty.“ (velmožové)

„Lenochové a líných otců synové! Nejste-li polomuži neb tvorové, kteří nestojí ani za špinavou slupku z hrušky, dokažte skutky svá slova a zkuste, zda je lehčí sklonit šíje pod mečem či pod jhem roboty.“ (Boleslav I.)

Knížecí družiník (jezdec vybavený bodcovými ostruhami, oděný v šupinové zbroji a jednoduché žebrové přilbě) odpovídající zhruba 1. polovině 10. století. Ochrannou zbroj doplňuje okrouhlý štít se středovou železnou puklicí. V detailu výzbroj družiníka: románský sečný meč s polokulovitou hlavicí, válečná sekera, hrot kopí s tzv. křidélky a jiná kónická žebrová přilba opatřená nánosníkem.

VOJENSKÁ TAKTIKA

Základem vojenské síly na území, jímž se kniha zabývá, byla v této době knížecí družina tvořená profesionálními bojovníky, k nimž se v případě ohrožení přidávala vojenská hotovost složená z mužů ze svobodných vrstev obyvatelstva. Archeologické nálezy ostruh z hrobů z dob Velké Moravy i počátků přemyslovského státu dokládají, že minimálně část družiny již tvořili jezdci. Její početnost lze jen přibližně odhadovat, avšak podle některých badatelů můžeme předpokládat, že kolem poloviny 10. století, v době bitvy na Lechu, se mohlo na celém území přemyslovského knížectví jednat až o 7000 zbrojí oděných jezdců.

Wogastisburg | 631

Francká kronika ze 7. století popisuje boj středoevropských Slovanů s vojsky krále Dagoberta I. (629–638/39) celkem přesvědčivě, ale my neznáme místo, kde se tato několikadenní bitva odehrála. Bylo již hledáno na desítkách lokalit od Německa po Maďarsko – a stejně mnohokrát byla tato umístění zavržena jako neprůkazná či zcela falešná. Archeologové se však nevzdávají: je snad konečně vrch Rubín u Podbořan na Žatecku oním záhadným bojištěm? Jistotu získáme těžko, vždyť vlastně o všem kolem tzv. Sámovy říše, včetně hlavního protagonisty, platí, že je tu víc otazníků než prokazatelných odpovědí.

Samo, jeden z největších vůdců a bojovníků onoho věku, Čechům vojenskou zběhlostí svou ku pomoci přispěl. Bylť to muž ovšem výtečného ducha i jaré síly; ale neví se s jistotou ani odkud přišel, ani jaký posléze osud vzal, psal v polovině 19. století František Palacký. Pokročilo od těch časů naše poznání?

• FREDEGAROVA KRONIKA (7. STOLETÍ)

Ve čtyřicátém roce panování Chlotarova [623] shromáždil muž jménem Sámo – původem Frank z kraje senonského – větší počet kupců a odebral se za obchodem do země Slovanů, zvaných Vinidové. Slované se již začali bouřit proti Avarům, zvaným Hunové, a proti jejich králi kaganovi. (…) Synové Hunů, které zplodili s manželkami a dcerami Vinidů, nechtěli již snášet křivdy a útisk, a odmítajíce nadvládu Hunů, začali se … bouřit. Když Vinidové zaútočili vojensky proti Hunům, kupec Sámo … vytáhl s nimi ve vojsku a tam se ukázal v boji s Huny tak prospěšným, že to bylo až hodno podivu, a nesmírné množství z nich bylo mečem Vinidů pobito. Když Vinidové viděli Sámovu schopnost, vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Za jeho vlády svedli Vinidové mnoho bojů s Huny a díky jeho rozvaze a schopnosti Vinidové Huny vždy přemohou. Sámo měl dvanáct manželek z rodu Vinidů a měl od nich dvaadvacet synů a patnáct dcer…

Problém lokalizace Wogastisburgu je neoddělitelný od stavu poznání toho útvaru, jejž jsme si navykli nazývat Sámovou říší. Se slovem „říše“ ale zacházejme opatrně – evidentně se jedná o předstátní útvar, velký kmenový svaz; když francký kronikář píše o králi Sámovi, jen připodobňuje jeho postavení realitě svého státu. A hned další sporný bod: letmým nahlédnutím do historických map třeba jen posledních desetiletí zjistíte, že i rozsah tohoto kmenového svazu je v jednotlivých zemích, na jejichž území se alespoň částečně nalézal či se jich měl dotýkat (kromě Čech a Německa je to Slovensko, Rakousko, Maďarsko, Polsko), předmětem často velmi protichůdných interpretací.

Vinidové sloužili již odedávna jako befulkové Hunům [Avarům], takže kdykoli Hunové vojensky útočili na některý národ, stáli Hunové s celým svým vojskem před táborem, Vinidové pak bojovali; jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové vyrazili, aby se zmocnili kořisti, jestliže však byli Vinidové přemáháni, opírali se o pomoc Hunů a tak nabývali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, poněvadž postupovali před Huny, tvoříce v bitvě dvojitý šik. Hunové přicházeli každoročně k Slovanům přezimovat, brali si do lože manželky Slovanů i jejich dcery. – Na scénu vstupuje Sámo ve chvíli, kdy se ukáže být nepostradatelným pro Slovany bojující proti nadvládě kočovných Avarů.

Dnes ovšem víme, že vztahy s těmito Asiaty byly velmi různorodé: od úplné nezávislosti přes spolupráci až k tomu, že část Slovanů (asi v Podunají) si Avaři podrobili. Načasování slovanského odporu na polovinu 20. let pak souviselo s těžkou porážkou a následným oslabením kaganátu při tažení na Konstantinopol.

Tradiční představy o slovanské „holubičí povaze“ nikdo nebere vážně, takový mírumilovný národ by dlouho nepřežil: Nešetřili nikoho ani z hlediska vzrůstu, ani pohlaví… Zabíjeli všechny, bez ohledu na věk, takže celá Thrákie a Ilýrie byla pokryta nepochovanými mrtvolami. Ty, kteří jim přišli do cesty, nezabíjeli ani meči, ani kopími nebo jiným obvyklým způsobem, ale když zatloukli hluboko do země kůly, zašpičatili je a velkou silou na ně nabodávali tyto ubožáky tak, že hrot kůlu vcházel sedací částí a vlastní vahou těla pronikal do vnitřností člověka… Tento barvitý záznam byzantského historika Prokopia k roku 550 nepopisuje řádění Avarů či snad Germánů, ale slovanské tažení na Balkán!

Ještě nikdo takový se nenarodil a neobjevil pod sluncem, který by dokázal naši sílu zlomit. My jsme zvyklí na to, že vládneme cizím krajinám, a ne aby někdo vládl nad naší, vzkázal sebevědomý slovanský náčelník poslovi žádající poddanost avarskému kaganátu (s centrem v Panonii). Vedle toho zejména pohřební nálezy dokládají mírové soužití obou etnik a též vzájemné oboustranné ovlivňování a prolínání jejich kultur.

Také postava „slovanského krále“ Sáma (v latinském textu se pochopitelně píše krátce – tedy Samo, není však jasné, jak se jméno vyslovovalo) je velkou záhadou. To, co o něm napsal kronikář hned v úvodní krátké vsuvce, je to jediné, co víme. Původ jména je nejčastěji vykládán jako keltský; informace, že byl Frankem, chápejme tak, že byl obyvatelem Francké říše (není to etnické určení). Jádrem říše byla právě Galie, keltské území, později romanizované císařským Římem. Galské či galořímské obyvatelstvo se tu zachovalo i po obsazení germánskými Franky.

Neprůkazné je i označení místa Sámova původu – zkomolený údaj z kraje senonského; takové území či místo totiž ve Francké říši neexistovalo. A odtud další úvahy: nejspíš jde o dnešní francouzské město Sens, což se jeví pravděpodobnější než donedávna zvažované belgické Soignies.

Slované tedy snad neměli ve svých řadách opravdu žádného schopného bojovníka a museli čekat na příchod cizího kupce? Kupce, který byl tak zásadně nenahraditelný?! Opravdu tedy jenom kupce? Nebo člověka, který tu mohl mít i jiné poslání? (A to ponecháváme stranou, co mohli Slované galskému obchodníkovi nabídnout – jen pro kožešiny by takovou dlouhou cestu jistě nevážil. Že by měl zájem třeba o otroky?) Nebo byla volba cizince taktickým krokem, který měl vyvážit zájmy všech zainteresovaných kmenů (tedy Moravanů, Čechů a Korutanců), a vyhnout se tak dominanci některého z nich?

Variantě jiného, poněkud „vyššího“ poslání Sáma mezi Slovany by rovněž mohl nasvědčovat obsah vzrušeného rozhovoru s vyslancem krále Dagoberta, jenž měl za úkol vyřešit nepříjemné „pohraniční incidenty“. Zkuste si ho přečíst opravdu pozorně: nemohl být Sámo v Dagobertových službách, neměl původně zajistit klid za východní hranicí jeho říše, vytvořit jakýsi nárazníkový stát? Na druhou stranu, náznaky nejsou zcela přesvědčivé – jsou letmé a hlavně stručné, takže jistotu opět nezískáme.

A ještě jinak: Pokud měl Sicharius situaci skutečně urovnat ku klidu všech zúčastněných (a hlavně svého pána), nepočínal si příliš obratně. Pokud ovšem měl kupříkladu záměrně vyprovokovat větší konflikt, odvedl dobrou práci.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

I | Zrod střední Evropy

Wogastisburg | 631

II | Čechy a říše římská

III | Za hranice země

IV | Čas stoleté války

V | Husitské století

VI | Na prahu novověku

VII | Třicetiletá válka a ohrožení křesťanstva

VIII | Války Marie Terezie

IX | Doba napoleonská

X | Sjednocování Evropy

XI | Konec monarchie