Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marc Cameron

Vražedné úmysly

Přeloženo z anglického originálu Open Carry vydaného nakladatelstvím Kensington Books v roce 2019 v New Yorku

Copyright © 2019 by Marc Cameron

Translation © Lucie Frolíková

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 7624. publikaci

Překlad Lucie Frolíková

Jazyková úprava Tereza Nekorancová

Odpovědná redaktorka Olga Tesařová

Návrh obálky Ondřej Mikulecký

Grafická úprava a sazba TypoText

První vydání, Praha 2020

Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1611-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-1610-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-2505-0 (print)

Věnováno Annie

PROLOG

Ostrov prince waleského, Aljaška

Nad hlavou se jí klenulo bludiště z vyvrácených stromů, jako by bůh odešel od nějaké rozehrané hry a zanechal po sobě rozházené obrovské klacky.

V temnotě za ní bylo slyšet pronásledovatele.

Zvuk bot došlapujících na prašnou zem náhle utichl. Pak se ozval blíž. Millie si představila obláček páry, nos větřící v mrazivém vzduchu. Holínky pod ní na koberci z tlejícího smrkového jehličí tiše vrzly. Už to bylo jedno. Pach strachu ji stejně prozradil.

Kdesi ve tmě praskla větvička a vyplašila tak dívku z úkrytu jako vyděšeného tetřeva.

Prodírala se kluzkým rašeliništěm a klopýtala přes trnité stonky ďáblovy hole, spíš padala, než běžela. Snažila se pohybovat stále kupředu, její pohyb připomínal něco mezi zběsilým drápáním a zrychleným plazením se. Krev ze šrámů na poraněném obličeji jí z brady kapala na triko. Dlaně měla rozedrané, kolena odřená. Několik mohutných kmenů zde přes kamení vytvářelo jakési improvizované lávky, přes něž bylo možné přeběhnout a získat tak cenný náskok směrem ke člunu. Většina jich však byla rozmočených a shnilých, takže se pod dívkou okamžitě rozpadaly. Přes zoufalou snahu o získání pevné půdy pod nohama se propadala dolů a ostré kraje jí rozdíraly nohy.

Millie Burkettová byla Tlingitka, aljašská indiánka, dívka lidu přílivu a lesů. Zdejší mohutné stromy byly jejími přáteli po celých šestnáct let jejího života.

Znala praskání a sténání statných kmenů, mihotavé stíny lesa poskytovaly dokonalé možnosti úkrytu. Její nejranější vzpomínky patřily chvílím, kdy si hrávala v mechu u kořenů těchto velikánů a cítila se v jejich blízkosti stejně bezpečně jako v náručí babičky. Teď tu však smrky sitka, jedlovce západní i cypřišky nutkajské čněly jako nepřátelští zloduchové z filmu. Les prostupovalo děsivé ticho. Skrze hustou klenbu se dolů tlačily dešťové mraky, tlumily světlo a dodávaly vzduchu na zlověstnosti.

Millie sípavě popadala dech, ukrytá za mohutným, nejméně osm stop vysokým smrkem. Smetla z obličeje pramen černých vlasů a zády se přitiskla k drsnému kmeni. Přes zrychlený tlukot vlastního srdce se pokoušela zaposlouchat do zvuků lesa, jak ji to učila matka. V tichu připomínajícím majestátnost katedrály praskla větvička.

Millie zdvojnásobila své úsilí a vyrazila vší silou kupředu skrz nepříjemnou spleť listoví a úponků, dvakrát vyšších než ona sama. Jejich nepříjemné šlehání se přitom snažila ignorovat. Foťák jí na popruhu kolem krku lítal sem a tam, zachytával se o vegetaci a hrozil, že dívku uškrtí. Napravo od ní náhle s hlasitým bušením křídel vylétla ze svého úkrytu samička tetřívka kanadského. Millie uskočila doleva a břichem téměř narazila na zpola shnilou, rozeklanou větev o šířce zápěstí. Plná zděšení se pokusila opět uskočit, ale zkroucené dřevo jako by se ji snažilo zadržet – zachytilo se jí za volný cíp bavlněného trika, vyrvalo z něj kus látky a téměř dívku překotilo.

Millie zdejší les znala. Pro lid jejího kmene byl domovem tisíce let. Tichý medvěd, hubování veverky či bubnování havraních křídel pro ni byly stejně přirozené jako pleskání dešťových kapek či příliv a odliv.

Dnešek však byl jiný.

Měla být chytřejší a nechodit sama. Tucker ji varoval. Vyrážel s foťákem na vlastní pěst skoro pořád, jenže byl nejméně o deset let starší, spíš o víc, a znal rizika. Polkla tiché vzlyknutí. Proč jen ho neposlechla.

Hlava se jí točila strachem a únavou, přelézala, podlézala a vyhýbala se silným popadaným stromům, někdy i dva až tři metry širokým. Stále ještě bylo dost světla, aby viděla na cestu, zároveň už ale panovalo takové šero, že nebylo možné rozeznat stíny.

Měla pocit, že jí prasknou plíce, když konečně obrovské smrky ustoupily hustějšímu spodnímu porostu. Pronikalo sem více světla a částečně i deště. Ve vzduchu ucítila jemný vánek s vůní odlivu a mořských řas, a to jí vlilo novou vlnu naděje do žil. V běhu zahlédla na kraji moře svůj člun, necelých dvě stě metrů daleko. Jestli to zvládne k lodi, mohla by mít šanci.

Dlouhé nohy tlingitské dívky se z prudkého svahu řítily jako o závod. Byla si jistá, že právě překonává svůj běžecký rekord. Srdce se jí málem zastavilo, když zaznamenala odliv. Zanechal příď plechového člunu na štěrku, záď se naštěstí houpala v mělké vodě a pobřeží se prudce svažovalo do hloubky. Millie se modlila, ať se malému motoru podaří dostat loď z kamenitého břehu.

Doběhla k místu, kam původně zasahoval příliv. Pod nohama jí praskaly vzduchové měchy na koberci z bobulákových řas. Než od okraje s naplaveninami vběhla do moře, dvakrát upadla. Polámané mušle a kameny pokryté škeblemi jí rozdíraly odřené dlaně a kolena, ale ona je nevnímala.

Po mokrých kamenech doklouzala k malé plechové loďce, stáhla ji z balvanu, kde ji předtím zanechala, a přes bok naskočila. Zády ke břehu se posadila na sedadlo z překlopeného dvacetilitrového sudu, a jala se přemlouvat neochotný motor k životu. Několikrát zapumpovala balónkem na palivové hadici, otevřela přívod benzínu a vrhla se ke startovacímu lanku. Závěsný Tohatsu o síle třiceti koní během prvních dvou zatáhnutí jako vždy jen zakašlal, a tak neslyšela skřípání bot na štěrku, dokud se neozvalo téměř vedle ní.

Millie Burkettová se otočila a spatřila, jak se na ni usmívá dobře známý obličej. Jednou rukou stále držela startovací lanko a očima přelétla temný les nad pláží. „Co tu děláš?“ Protože nechtěla ztrácet čas vysvětlováním závažnosti své situace, obrátila se zpátky k motoru a chystala se znovu zatáhnout. „To je jedno,“ řekla. „Naskoč, musíme…“

Cosi těžkého ji zasáhlo zezadu na hlavě, až sklouzla ze sudu. Vrávorala a mávala rukama ve snaze se něčeho zachytit, ale jen promáchla vzduch. Druhý úder, silnější než předchozí, ji srazil na kolena. Před očima měla ohňostroje hvězdiček. Do hlavy jako by se jí s odpornou pravidelností, následující tlukot jejího srdce, zabodávala rozžhavená ostří.

Padla dopředu na chladnou palubu a matně si uvědomovala úlomky dřeva a kovový pach krve. Těsně před obličejem se jí mihla gumová holínka. Ucítila prudkou bolest hlavy, která ji vtáhla do temnoty.

Náhle ji zasáhlo děsivé zjištění, že je nacpaná v jakémsi pytli. Zpanikařila a začala sebou házet ze strany na stranu, než zjistila, že jediný způsob, jak získat trochu vzduchu, je odvrátit obličej od drsné látky. Ruce měla vpředu ve výši pasu svázané a i tam, na bocích, cítila drsnou látku. Nárazy vodní hladiny o plechový trup jí napovídaly, že leží na dně lodi. Chtělo se jí zvracet. Přitáhla si kolena k bradě, jako by se snažila zastavit situaci, řítící se mimo jakoukoli její kontrolu. Chtělo se jí křičet, ale zmohla se pouze na žalostné zasténání. Úsilí bylo příliš bolestivé. Připadalo jí, jako by měla hlavu zezadu rozseknutou sekyrou. Vzpomněla si, že v okamžiku útoku s ní byl na lodi ještě někdo jiný, někdo, koho znala, ale nedokázala si vybavit obličej.

Loď se prudce naklonila na stranu, kdosi Millie uchopil za nohy a táhl je k okraji lodi. To je dobré. Vytahují ji ven. Hlas, kterému nedokázala přiřadit tvář, mumlal cosi, čemu nerozuměla. Loď se znovu naklonila, někdo se pokoušel dívku posadit. Snažila se vybavit si obličej.

„Kam mě vezete?“ Otec jí vyprávěl, co se stává uneseným dívkám. „Prosím…“ Hruď měla sevřenou vzlykotem. „Nic… Nic nevím. Prosím, pusťte mě.“

Seděla na kraji lodi, když za sebou zaslechla šplouchnutí. Zvuk lana, odvíjejícího se přes lodní rám, ji naplnil děsem.

Kotva.

O okamžik později se lano napjalo, trhlo jí kotníky a stáhlo ji z lodi. Posledním, zoufalým nádechem se pokusila ještě nasát vzduch, ale většinu ho ztratila nenadálým leknutím v okamžiku, kdy se její tělo zanořilo do mrazivé vody. Cítila silný tlak v ušních bubíncích, jak ji kotva táhla dolů.

Ve chvíli, kdy kotva dopadla na blátivé dno, Millie Burkettová s výkřikem vydechla poslední zbytky vzduchu. Vzpomněla si. Jméno jejího vraha stoupalo v proudu stříbrnozelených bublin vzhůru ke hladině.

VIAM INVENIAM AUT FACIAM.

Buď naleznu cestu, nebo si ji vytvořím.

1. KAPITOLA

Vrchní šerif Arliss Cutter se dokázal usmívat – ale úsměv znamenal úsilí, často za vysokou cenu. Nejednou ho jeho neodolatelné dolíčky překotně vehnaly do krátkého a nepovedeného manželství. Dolíčky byly dědictvím po matce. Z otcovy strany podědil po dědečkovi, kterému všichni říkali Mrzout, přirozený „zatrpklý výraz“. Zatrpklý výraz, jak se ukázalo, se skvěle hodil pro někoho, jehož povoláním bylo lovení lidí.

Cutter stál vedle svého služebního vozu – malého bílého SUV značky Ford Escape (byl si vědom ironie názvu pro lovce hlav). Přední kapotu obklopovalo dalších sedm členů jeho právě vytvořeného zatýkacího týmu, oblečených v plné výbavě složek zákona v akci. Tři příslušníci anchoragské policie, kteří šest hodin ze své desetihodinové směny strávili neustálým vyřizováním telefonátů, vypadali mdle. Jeden z nich měl na nohavici tmavomodré uniformy skvrnu od bláta, jako by při baseballu doklouzl na domácí metu. V Anchorage zřejmě po půlnoci atmosféra houstla. Dva zvláštní agenti protidrogového oddělení a dva oblastní šerifové z Aljašské jednotky pro stíhání uprchlých zločinců měli mokré vlasy a růžové, čerstvě vydrbané výrazy těch, co se právě osprchovali a vyběhli z domu, aby stihli briefing v 5 hodin ráno. Jeden z dvojice z protidrogového měl ještě na krku přilepený kus papírového kapesníčku, přiložený na škrábanec z ranního holení. Oba pak měli stejně upravenou kozí bradku, jen jedna byla poněkud prošedivělejší než druhá.

Započítáme-li službu v armádě, měl Cutter se stopováním padouchů téměř dvacetiletou zkušenost, nicméně pozice v rámci Jednotky pro stíhání uprchlých zločinců pro něho byla novinkou. Jako velitel se choval prakticky a stejně přistupoval i ke své první operaci na Aljašce.

Chladný vánek mu pročísl pískově žluté vlasy a do čela shodil pramen připomínající supermanskou vlnku. Cutter se zhluboka nadechl a nasál jarní vůni březové mízy a mladých smrkových výhonků. Byl daleko od domovské Floridy a od všeho, co dobře znal.

Práce na případech s uprchlými zločinci na Aljašce měla své výhody – přinejmenším na jaře a v létě. Noci byly krátké a nepříliš časté, takže kriminálníci trávili většinu času pobíháním kolem, jako švábi snažící se nalézt úkryt. Cutterova zkušenost říkala, že jakmile se šváb ocitne na světle, je snadné ho zašlápnout. Na Floridě bylo téhle havěti plno a ukázalo se, že i pár aljašských škůdců by potřebovalo okusit nezaměnitelnou chuť podrážky.

V tuhle chvíli představoval zdejšího švába Frederick „Donut“ Woodfield. Při všech svých sedmnácti předchozích zatčeních se údajně choval klidně a neexistoval důvod, proč by tomu tak nemělo být i dnes. Cutter však pro jistotu zkontroloval svou záložní zbraň – malou pistoli Glock, ukrytou v pouzdře nad pravou ledvinou. Na boku měl připnutý revolver Colt Python z nerezové oceli s gravírovaným znakem Floridské státní policie.

Arliss Cutter byl v policejní oblasti Aljaška nový, a tím pádem neznal ani dva kolegy, které mu přidělili. Všichni tři tak byli stále ještě ve fázi, kterou Mrzout Cutter označoval jako vzájemné „očuchávání“. Zatím nezažili pořádnou společnou zkoušku, jen se pozorovali navzájem, to dobré, to špatné, a to, co by někoho z nich mohlo stát život. Kolegové ještě nezažili Cuttera jako velitele při ostré akci a ani on nikoho z nich zatím neviděl během zásahu. To se mělo vbrzku změnit. Pronásledování ozbrojených zločinců toho bylo jasnou zárukou.

Oblastní šerif Sean Blodgett stál hned po Cutterově pravici, silný jako býk a díky výzbroji téměř o čtrnáct kilo těžší. Mohutné paže si v pozici připomínající tyranosaura rexe opíral o kapsu na dokumenty a osobní lékárničku zelené taktické vesty, kterou si oblékl přes upnuté tmavomodré triko. V levé horní části vesty měl připnutý kulatý černozelený odznak s hvězdou. Kolem krku mu v pouzdře na jediném popruhu visela puška typu Colt M4 s krátkou hlavní. Vesta byla zezadu označena tučnými tiskacími písmeny nápisem „POLICIE: ŠERIF“.

Šestadvacetiletou policistku Lolu Fontainovou by Cutterův dědeček nazval „zdravou“ holkou. Díky polynéským kořenům měla přirozeně oblé boky i ramena a extrémně dbala na svou postavu. Její upravený vzhled Cutterovi v ranním slunci připomínal reklamu na taktické zbraně. Na vestě měla stejně jako Blodgett napsáno „ŠERIF“, nicméně výraz a vypracované paže křičely „drsňačka“. Tmavé vlasy si pevně svázala do drdolu, který jí zvýrazňoval široké lícní kosti a dodával jí tak dojem vyzrálosti. Kaštanově hnědé oči byly výzvou pro každého, kdo se s nimi setkal na delší dobu. Měřila necelých 165 centimetrů a Cutter ani nemusel odhadovat její váhu, protože si ji zapisovala na kus papíru, který měla přilepený k počítači. Včera tam naškrábala: „60 kg tvrdé modré oceli“. Označila tohle číslo za svou „bojovou váhu“ a nikdo z jednotky s ní o tom nepolemizoval. Cutter ji na služebně slyšel vyprávět zážitky z bojů, kterých se účastnila, a vzhledem k sebevědomému způsobu, jakým kráčela životem, jí je i věřil.

Zcela zjednodušeně řečeno je lovení lidí prostá věda. Policisté se v rámci zločinu příliš nezajímají o co, kdy a jak, ale s intenzitou laserového paprsku se zaměřují na kdo a kde. Když teď Donuta Woodfielda lokalizovali, šlo teoreticky jen o to ho obklíčit a sebrat. Jenže v praxi se při setkání s uprchlým zločincem osvědčilo jen málo teorií.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1. KAPITOLA