Róbert Bae Kahoku Stangl

Nemám čas na umieranie

ISBN 978-80-89452-88-0

Bratislava september 2014

Copyright © Róbert Bae Kahoku Stangl 2014

Ukážka z elektronickej knihy

Prológ

Nepoznal som nikoho, kto ochorel na rakovinu. Nebol som ňou konfrontovaný, nemusel som reagovať, nemusel som premýšľať, ako sa k nej postaviť.

Vlastne ma rakovina nezaujímala.

V mojom veku sa netrápite vecami, ktoré sa vás priamo nedotýkajú, beriete od života všetko, čo vám ponúka, užívate si.

Pracujete, bavíte sa, chodíte cvičiť, cestujete, možno trochu plánujete budúcnosť.

Ale len zľahka.

Vnímal som, že je všade. Informácie o nej vyskakovali v telke, v novinách aj na internete.

Vnímal som, že je to pliaga, s ktorou treba tvrdo bojovať, ak chcete vyhrať.

Že človek pri liečbe prichádza o energiu, o silu, o vlasy, o kilá.

Ale nikdy mi nenapadlo, že ju dostanem ja.

Neviem, či som žil svoj život tak, že si ma musela nájsť. Neviem, či som si ju zaslúžil. Poznáte tie teórie, že nič sa nám nedeje náhodou.

Teraz si myslím, že to tak je.

Rakovina je karma, osud, boží trest, podľa toho, čomu veríte. Za niečo, čomu nemusíme hneď rozumieť.

Rakovina je výzva bojovať o svoj vlastný život. Nielen s pomocou lekárov, ale pomocou vlastnej hlavy, svojho psychického nastavenia. Keď veľmi chcete žiť a myslíte pozitívne a všetky tie hnusné veci, ktoré sprevádzajú liečbu, prežijete čo i len s malým úsmevom na perách, dokážete to.

Tak ako každý človek je jedinečný originál, tak aj rakovina je vždy iná a pri každom človeku odlišná, aj keď diagnóza môže niesť rovnaký názov.

Moja diagnóza znie: klasický Hodgkinov lymfóm. Je to rakovina lymfatického systému. Mám 3. štádium, lebo mám uzlinami zasiahnutý krk a hrudník. Dobrá správa je, že brucho je čisté. Lymfatický systém je vlastne krk, hrudník a brucho.

Keďže som si to dobre naštudoval, viem, o čom píšem.

A takto sa to začalo...

1.

Mal som bolesti.

Najskôr slabé, ktoré som len tak vnímal a ignoroval, neskôr intenzívnejšie, ktoré som, žiaľ, tiež celkom pokojne ignoroval.

„Čo ti je?“ pýtala sa ma mama, keď som niekedy ráno nevstal s úsmevom na tvári, ale s bolestnou grimasou.

Hovoril som nič, alebo že som sa zle vyspal, alebo iné hlúposti, nepripisoval som bolestiam veľký význam.

Bolelo ma v hrudníku. Presne v strede. Najprv som ten zvláštny nepríjemný tlak cítil, len keď som si ľahol na ľavý bok. Fungovalo to spoľahlivo. Hneď ako som sa naň prevalil, bolesť sa ozvala. Automaticky som sa prevalil na pravý bok a bolesť odišla. A ja som zaspal.

Spokojne, s tým, že vec je vyriešená.

Takto to išlo zopár dní. Lenže potom som ju cítil, aj keď som ležal na pravom boku. Bola rovnako silná na oboch bokoch.

Tak som musel spávať na chrbte, čo som zas nevedel. Často som ležal, pozeral do tmy, nemohol som zaspať a pamätám si, že sem-tam mi hlavou blyslo, čo to so mnou je, že ma tak veľmi bolí v hrudníku...? Kým som sa tomu začala venovať úplne, bolesť si ma našla aj v tejto polohe. A to už som nedokázal ignorovať. Fakt, že som nemohol bezbolestne dýchať, ma prinútil premýšľať, pred očami som mal otázniky, trochu ma to znervózňovalo.

To priznávam.

Ale, samozrejme, nešiel som hneď k doktorke.

Stále som si hovoril, že to prejde. Vytiahol som ružové tabletky proti bolesti, hádzal ich do seba, že raz sa to predsa skončí, že telo sa s tým vyrovná. Večer som si dal ibalgin a išiel spať s pocitom, že bolesť hádam prejde čím skôr.

Niekedy prešla, inokedy nie.

A tak to išlo týždeň za týždňom.

Koľko presne, neviem, lebo som to nesledoval a nechcem tu nijako zavádzať.

Ale nič sa nelepšilo.

Naopak.

„Mal by si ísť k doktorke,“ dohovárala mi mama, ktorej už neušlo, že niečo som mnou nie je v poriadku, a keď som hodil rukou, poznamenala, že my chlapi sme strašní hrdinovia, že chodíme k lekárom až tesne pred smrťou.

Ani netušila, ako blízko pravdy je.

Poslúchol som ju.

Bolo toho veľa už aj na mňa, zašiel som za obvodnou lekárkou, ktorá ma poslala na röntgen chrbtice. (Teraz musím podotknúť, že uzliny, ktoré boli veľmi viditeľné na ľavej strane krku, som si nevšimol. Možno tam boli už vtedy a možno nie, neviem! Ale nepamätám si, že by som ich zaregistroval.)

Na röntgene zistili, že mám opotrebenie medzi 3. a 4. stavcom krčnej chrbtice a že treba zájsť k ortopédovi.

Tak som išiel k ortopédovi.

Sestrička u ortopéda mi povedala, že objednávajú o sedem mesiacov, tak som sa zasmial:

„Dovtedy môžem aj umrieť.“

A odišiel som preč. Nebavilo ma chodiť po lekároch, čakať medzi chorými, doprosovať sa termínov, stále som si hovoril, že to nejako prejde, že sa dám do poriadku.

Nikdy to nerobte.

Nikdy neprivierajte oči pred niečím, čo nie je štandardné, normálne a čo vaše telo trápi. Zdravie máte len jedno a takýmto ľahkomyseľným prístupom si ho môžete definitívne zničiť. Ak sa problémy odkladajú, tak sa kopia. Nikdy sa nevyriešia samy, neprejdú len tak. Nič nie je len tak!

Lenže to som nevedel. Alebo vedel, no ignoroval.

Žil som normálne. Robota, posilka, telka, kamoši na diskotéke.

Bolesť ani po týždňoch neodchádzala, tabletky proti bolesti prestali zaberať, ak aj zabrali, tak až po niekoľkých hodinách. Začalo to byť neúnosné, jeden večer tak veľmi, že som bol nútený ísť na pohotovosť.

Na pohotovosti klasika.

„S čím ste prišli?“

„Bolí ma na hrudníku!“

„Kde presne vás to bolí?“

„Tu,“ ukázal som oblasť, ktorá mi robila problémy.

„Aká je tá bolesť?“

„No, bolí to dosť.“

„Skúste mi to opísať.“

„Je to, akoby sa mi tam niečo rozpínalo a hrudný kôš to nechce pustiť.“

Pohľad na mňa. Trochu skúmavý.

„Ako dlho to trvá?“

„Začína sa to vždy večer a končí sa ráno... asi.“

Otázok bolo ešte veľa a lekár skonštatoval, že to mám z chrbtice.

Pichol mi niečo proti bolesti, predpísal aj tabletky proti bolesti a niečo na uvoľnenie. To som nepochopil – načo som sa mal akože uvoľniť?

V správe bolo opäť napísané, že odporúčajú návštevu ortopéda.

Super, kým sa dostanem k ortopédovi, tak porodím kocky.

Injekcia zabrala parádne, v ten večer som sa konečne vyspal. Tabletky boli tiež fajn, aj keď zabrali až po dvoch hodinách po požití, ale zabrali. Musel som si ich dať v predstihu, aby bolesti ani neprišli. Mal som už odpozorované, že ten tlak príde vždy okolo siedmej večer. Vždy.

Úplne presne.

A keď som sa ráno prebúdzal, už ma nič nebolelo, len som bol zakaždým spotený ako myš. Ďalší klasický symptóm rakoviny. Nadmerné ranné potenie. Jasné, že mi nenapadlo, že to je problém, prečo by aj malo. Pod vianočný stromček som dostal nový termopaplón, ktorý má udržiavať teplo, tak som si hovoril, že to bude určite preto.

Prešli ďalšie týždne.

Boli noci s miernymi bolesťami, na ktoré som si zvykol a vedel som s nimi zaspať. Ale zažil som aj strašné muky, nepredstaviteľný tlak, ktorý mi šiel rozdrapiť telo a nevedel som sa riadne nadýchnuť. A keď som aj na pár hodín, niekedy len na pár minút zaspal, ráno som sa prebral mokrý ako po maratóne...

A teraz sa dostávam k tým uzlinám na krku. Tie si všimla prvá moja mamka.

„Poď sem, ukáž, čo to máš na krku.“

„Čo by som tam mal mať?“ smial som sa a myslel som, že si zo mňa uťahuje.

Mama sa pozrela bližšie a rukou mi siahla na to miesto.

„Máš tu nejakú buľu... tu na ľavej strane.“

„Buľu?“ nechápal som a ešte stále som sa smial. „Čo je to za slovo, mami? Buľa?“

Aj ona sa usmiala, ale oči mala vážne.

„No, máš tu buľu alebo hrču, neviem, choď sa pozrieť.“

Zrkadlo mi ukázalo, že naozaj tam niečo mám. Pochytali sme si to z každej možnej strany a vyskúšali stláčať, nič sa nedialo. Držala svoj tvar aj miesto.

„To mám asi z cvičenia,“ skonštatoval som.

„Neprepínaj sa toľko,“ povedala mama trochu zľaknuto, „trošku uber, nemusíš vyzerať ako filmový hrdina.“

Objal som ju a pevne stisol.

„Dám si trochu pauzu, dobre? Neboj sa, zmizne to.“

Keď teraz píšem tieto riadky, mám pocit, že veta Veď to prejde patrila medzi moje najvyslovovanejšie v tom období... Fakt som tomu veril?

Prešlo pár dní. Týždeň.

A čo sa stalo?

Nič.

Neprešlo.

Hrča na krku stále bola.

Ale ani vtedy som nevidel dôvod ísť k doktorke, všetko ostatné mi bolo prednejšie. Len som si začal svoj krk viac všímať, aj v práci som si ho kontroloval. Ešte častejšie som sa pýtal sám seba, z čoho to môže byť a čo to je, keď to nemizne. Ani to nerastie, ani nemizne, vlastne sa s tým nič nedeje. Ani to v princípe nebolí. Teda, niekedy áno. Keď som nepohodlne ležal, tak mi ten cudzí útvar tlačil na kľúčnu kosť, ale nie nejako silno, dalo sa to prežiť. Do toho stále trvali bolesti hrudníka, v tom čase už aj na dotyk. Keď som sa dotkol v strede hrudnej kosti, tak bolesť vystrelila. Ťažko opísateľná, asi ako keď vám chcú pľúca vyskočiť von, ale hrudný kôš ich chce zatlačiť hlbšie k chrbtici... Ráno som sa stále prebúdzal mokrý, s pyžamom prilepeným na tele. A stále som nešiel k lekárke, ale chodil som do práce, do posilňovne a na diskotéky. Cítil som, že ten stav ma obmedzuje, ale neriešil som to. Okrem pár momentov s otáznikmi v hlave, ktoré naskočili, keď som bol sám so sebou a vnímal som, že s mojím telom sa deje niečo nedobré, som hodil rukou so slovami – Veď to prejde.

Teda hádam by už aj mohlo.

Už to trvalo príliš dlho.

Mal som v tom období dosť náročnú prácu. Polovica času v kancelárii, polovica času v teréne, makal som, aby som zarobil, tak som niekedy celé dni ani nepomyslel na to, že by som sa mal venovať svojmu zdraviu. Aj keď mi to telo večer vrátilo a trpel som. Trvalo to pol roka.

Celých šesť mesiacov.

Celých 25 týždňov som ignoroval signály, že čosi nie je so mnou v poriadku.

Bol máj 2012, sezóna v práci sa blížila ku koncu, štátne sviatky sa postarali o predĺžené víkendy a ja som voľno využil na to, aby som konečne išiel k lekárke.

2.

Vyrastal som v rodine, akú by chcel mať každý. Čistá pohoda.

Pokoj.

Harmónia.

Jasné, že si niekedy vlezieme do vlasov, ale v princípe stojíme pevne pri sebe a užívame si svoje tiché šťastie.

Možno, že keby sme takí neboli, tak by celý môj príbeh dopadol inak. Lebo vtedy v máji, keď som sa po pol roku nepríjemných symptómov vybral k lekárke, som tak urobil hlavne kvôli mame.

Nechcel som už v jej očiach vidieť vážnosť a strach, ktoré tam mala, vždy keď sme sa bavili o tom, ako sa cítim. Aj vtedy v nedeľu, pri tradičnom obede, ktorý nikdy nevynecháme a začíname ho horúcim vývarom, povedala:

„Robko, už s tým niečo rob, mne sa to nepáči.“ A ja, ako som ju tak videl, som už nemal odvahu vtipkovať a zahrať to do autu. Pozrel som na otca, ten si z taniera sústredene naberal zeleninu z polievky, ktorú jeme až po polievke, a len nebadane prikývol:

„Poslúchni mamu.“

Tak som sa teda zlomil.

U svojej obvodnej lekárky ako vždy klasická otázka:

„Čo vás trápi?“

„Mám niečo na krku.“

„Kde?“ vstáva a ide ku mne.

„Je to hrča, už dosť dlho ju tam mám,“ ukazujem na postihnuté miesto.

Lekárka si to obchytá, postláča a vyskúša pohyblivosť. To isté aj na pravej strane, ale tam nič nie je. Jej vyjadrenie je, že to budú uzliny, a posiela ma na hematológiu, kde mi vyšetria krv, či nie je v tele nejaký zápal.

„Zápal?“

„Presne tak.“

„Veď športujem.“

„No a, mladý muž?“ usmeje sa pobavene. Vypisuje mi výmenný lístok a mám jej dať vedieť, ako som dopadol, lebo ju to zaujíma. Odchádzam, a nie som o nič múdrejší. Hneď sa objednávam na vyšetrenie k hematologičke v popradskej nemocnici, nech viem, kedy mám prísť, aby som si mohol zobrať v práci náhradné voľno. Sestrička ma objednala, a tak sa začína kolobeh okolo mojich uzlín na krku, konečne, veď už bolo načase.

Ráno prichádzam nalačno na odber krvi do hematologickej ambulancie a okolo dvanástej si mám prísť po výsledky. V čakárni je plno ľudí. Sedia, postávajú, pozerajú do letákov o liekoch, ako keby ich tie informácie naozaj zaujímali, snažia sa vyhýbať pohľadom tých druhých.

„Mám zápal?“ pýtam sa s úsmevom, keď vchádzam do ambulancie.

„Veľmi silný,“ znie odpoveď.

„No super,“ vzdychnem a radšej už nevtipkujem, lekárka má vážny výraz na tvári.

Presne si už nepamätám, ako to tam prebiehalo, teda čo mi pani hematologička ešte hovorila, ale bavíme sa o tom, že treba vylúčiť fokusy, a potom budeme múdrejší.

„Fokusy? Čo to je?“

„Musíme nájsť zdroj zápalu.“

„Aha.“

Hematologička ma posiela na ušno-nosno-krčné oddelenie (ORL), aby ma prezreli aj oni, a určite aby vybrali uzlinu. Vzorka pôjde na histológiu a zistí sa, o čo ide.

„Môže to byť vážne?“ pýtam sa.

„Nič netreba podceňovať,“ dostávam odpoveď.

Hovorím si, no fajn.

Operácia a pobyt v nemocnici, čakanie na výsledky.

To asi nie je na pár dní.

Prikyvujem a počúvam ďalej, kde všade potom bude treba ísť, ak by sa z uzliny nič vážne nezistilo. Dostávam ďalšie výmenné lístky k iným doktorom. Pľúcne, infekčné, urológia, zubár... Aj hematologička si ma objednáva na ďalšie vyšetrenie. Dívam sa jej do očí, snažím sa v nich nájsť nejaký záchytný bod, ale tvári sa profesionálne.

Odchádzam s pocitom, že niečo nie je v poriadku a že to nebude maličkosť, ale na druhej strane, konečne som sa rozhýbal a zaoberám sa svojím zdravotným stavom.

Veď zdravie je to jediné, čo máme iba jedno.

Zdravie je tá najdôležitejšie vec na svete.

Teraz to už viem a nechápem, prečo som si to nehovoril skôr a nechal to zájsť tak ďaleko.

Môj postoj bol taký ľahostajný, že zdravie mi to vrátilo aj s úrokmi.

Všetko som uprednostňoval.

Prácu a peniaze a zábavu a ostatné. Pred zdravím.

Veď to prejde... Čarovná veta.

Beriem si teda lístky a nezaháľam, idem sa hneď objednať na vyšetrenia s termínom na leto, lebo najprv operácia, až potom vyšetrenia. Na ORL sa radšej objednávam prednostne za peniaze (7 eur), lebo sa mi nechce ísť ráno po časenku a potom celý deň sedieť v čakárni.

Slovenská realita. Idete k lekárovi a strávite tam celý deň. Často je vám večer potom ešte horšie z toho, aké je to vyčerpávajúce, ako zo samotného problému, ktorý máte.

Doktor začína otázkami, kto vás poslal, čo vám presne je a ukážte to. Na otázky odpovedám a dávam dole tričko, aby to dobre videl. Pozerá na to tak neutrálne, veď je profesionál, ale keď uzliny začne stláčať, tak cítim, že to nebude ok. Ďalej postupuje klasicky nos, uši a ústa. Hovorím si, super, vydržal som zrkadlo v krku, a vtom ma doktor zaskočil vetou:

„Potrebujem väčšie zrkadlo, nevidím poriadne.“

„Je to nevyhnutné? Mám traumu z vyberania mandlí,“ rýchlo som zareagoval.

„Áno, bohužiaľ je.“

„No dobre,“ smutne som poznamenal.

Mimochodom, tie mandle mi vyberal doktor, ktorý ma teraz vyšetruje. Sestričky mi hovoria, že som veľký, že to musím vydržať. V duchu si hovorím, že „musím“ len umrieť. Tak otváram ústa, dýcham, skoro som to zrkadlo prehltol, ale dokázal som to.

Hurá, mám to za sebou.

Doktor potvrdzuje, že je nevyhnutná operácia. Prichádzajú ďalšie otázky. Či sa ráno budím spotený, samozrejme si nepripúšťam, že by to mal byť problém, tak na túto otázku odpovedám, nie, mám termopaplón, to je z toho.

Či som schudol v poslednom čase, to neviem, lebo váhu si nesledujem, a či mám horúčky, krútim hlavou, že nie. Dostávam správu, odchádzam sa objednať na oddelenie k hlavnej sestre na zákrok. V správe je napísané – prosím o prednostné objednanie.

Takže treba to vybrať čo najskôr.

Takže to nebude nič dobré.

Hlavná sestra ma objednáva na 7. 6. 2012.

Mám termín.

Predoperačné vyšetrenia.

V práci vybavená dovolenka.

Rodina a kamaráti informovaní.

Každý ma uisťuje, že to nebude nič vážne, že všetko bude dobré, že sa nemám ničoho báť. Veď ja sa ničoho nebojím, ja mám len strach, a aj to len z celkovej narkózy.

Priznávam, mám veľmi intenzívny pocit, že to bude niečo vážne. Neviem prečo, dodnes to neviem, možno nejaká intuícia. Nedokážem s istotou tvrdiť, či som si už vtedy pred operáciou myslel, že mám rakovinu, ale po operácii som to tušil.

Len tak pre seba.

Presne si pamätám, ako som mamke povedal, že ak mám rakovinu, čo určite mám, tak nebudem chodiť na chemoterapiu, ale nechám to tak a budem žiť, dokým budem. Presne si pamätám aj jej oči, aj výraz jej tváre.

Dotklo sa jej to, hoci to boli len silácke rečičky.

Našťastie, a prepáč, mami!

3.

Snažím sa spomenúť si na viac ako len na to, že som tušil vážnosť svojho stavu. Snažím sa vydolovať z pamäti nejaké emócie, pocity, niečo, čo by mi pripomenulo, o čom som v tých hodinách a dňoch premýšľal...

Nejde mi to.

Neviem.

Alebo nie som schopný to pomenovať. „Bojíš sa?“ spýtal sa ma raz brat a ja som mykol plecom.

Nebol to strach.

Bolo len nepohodlné tak dlho čakať na výsledok.

Deň operácie.

Čakám v izbe, kým budem na rade. Mladá, celkom pekná sestrička mi dáva tabletku so slovami, že čoskoro to príde. Tabletku mi káže prehltnúť bez zapitia. Dokelu, veď nemám žiadne sliny, ako to mám urobiť? Stále stojí pri mne a čaká, kým ju neprehltnem, potom mi hovorí, aby som len ležal a nechodil, aby som nespadol a neublížil si. O niekoľko minút prichádza sanitár, líham si na prenosnú posteľ sám a on ma berie dole do operačky. Vnímam plné chodby ľudí, ktorí na mňa pozerajú, niektorí s neskrývanou zvedavosťou...

Som v operačke a čakám, kým sa zobudí chlapec, čo bol predo mnou. Lenže jemu sa nejako nechce a primár ORL mi s úsmevom hovorí:

„Dúfam, že vy budete rýchlejší ako on.“ Úsmev mu opätujem:

„Veď uvidíme.“

Prichádza anestéziologička, mladá a sympatická. Napichuje mi kanylu do pravej ruky, čo je, mimochodom, zlá ruku, ale to nič, veď si potom pripoja predlžovačku. Mladý sa stále neprebúdza.

„Asi sa mu niečo pekné sníva,“ usmieva sa anestéziologička.

„Bude to trvať dlho?“ obraciam sa na primára.

„Len nevyhnutný čas,“ zatvári sa povzbudzujúco a pozerá na papier, kde má zoznam operácií po mne.

„Máte toho veľa, čo?“

„Viac, ako by malo byť. A aj tak to nestačí. Ľudia musia čakať.“

„Zle nastavený systém.“

„Presne, ako hovoríte.“

„Ale my s tým nič neurobíme, my sme malí páni.“

„Hej.“

Na čele mal vrásku, pôsobil unavene. Často som sa aj neskôr stretol s prepracovanými lekármi, ktorí síce robia, ale rezignovali, lepšie podmienky im na Slovensku nikto nechce dopriať...

Nadišiel môj čas, mladý sa zobudil a ja po svojich prechádzam na operačný stôl. Len čo si ľahnem, dostávam kyslík. Ani som sa nestihol rozkukať a už spím.

Tma.

Nič, len tma.

Prebúdzam sa v izbe, vedľa mňa stoje dve sestričky z oddelenia. Keď som sa prebudil, prvé, čo som povedal, bolo: „Budem vracať.“

Jedna zo sestričiek uteká po injekciu proti vracaniu a pichá mi ju do zadku.

„Au,“ zasyčal som od bolesti, lebo to nebolo príjemné, ale účinok bol okamžitý.

Aj keď ma zadok bolel ďalšie štyri dni.

Po celkovom prebudení sa cítim v pohode, nie je mi zle, všetko je ok, ale keď príde po mňa sestrička, že je večera, pri chôdzi sa mi točí hlava a radšej ostávam ležať v posteli. Večeru odmietam.

Gusto sa čuduje, ako dlho som spal, on už bol dávno hore, a pritom ho operovali ako posledného.

„Asi mi namiešali lepší kokteil,“ zasmial som sa a on sa ku mne pridal.

Gusto je pán zo Spišskej Novej Vsi, ktorý má už za sebou jednu liečbu chemoterapiou, ale znovu sa mu na krku objavili uzliny, preto je v nemocnici. Čaká ho to isté ako mňa.

„Aké to je?“ pýtam sa opatrne, keď vidím, že je v pohode a nemá problém rozprávať.

„Čo myslíš?“

„Chemoterapia... Je to zlé?“

Myká plecom.

„Ja som to neznášal dobre. Ale sám som si za to mohol.“

„Ako sám?“

„Svojím správaním, prílišnou hygienou a opatreniami.“

„Hm.“

Na druhý deň sa zobúdzam v pohode, ako keby nič. Netvrdím, že som sa vyspal, veď som v nemocnici, kovové postele, čo človeka otlačí každá šrauba, a ešte k tomu aj Gusto chrápal ako po dobrom fláme.

Po vizite ma doktorka prepúšťa domov. Balím si veci, beriem si správu a lúčim sa s Gustom so želaním všetkého dobrého a že sa možno stretneme v Košiciach. To možno sa nakoniec stane skutočnosťou, naozaj sme sa tam stretli. A tak stojím pred vchodom do nemocnice a volám Hydrovi, či nepríde po mňa, aby ma odviezol domov. Samozrejme súhlasí a prichádza do desiatich minút.

„Tak čo, si ok?“ otvára mi dvere.

„Uvidíme, kámo, nejako to dopadne.“

„A čo najhoršie ti môže byť?“ pýta sa, keď sme už v aute.

„Rakovina.“

„No doriti, isto?“

Prikyvujem.

Doma som už očakávaný celou rodinou aj rodinou zo Šace, ktorá je u nás na oslave bratovej dvadsiatky. Hneď si odkladám veci, prezliekam sa do pyžamy a líham si do postele, aby som si ešte oddýchol. Na ďalší deň odpovedám na veľa otázok, ale inak sa cítim dobre. Trošku ma síce bolí rana, ale nečudo, je to zásah do organizmu a mám jedenásť stehov. Každý deň si poctivo robím preväz a sledujem, či je s ranou všetko v poriadku. Vyzerá dobre, len si necítim ľavú stranu hrudníka.

Celá ľavá strana je nejako znecitlivená, je to divný pocit.

Prezerám si stehy, premýšľam, či mi ostane jazva, a dookola skúšam, či sa telo nepoddá a či to nebude s tou citlivosťou lepšie.

Viem, prečo to robím.

Nie preto, že by ma zaujímal vzor, ktoré urobili stehy. Ani o jazvu sa nebojím, jazvy sa mi hoja ľahko.

Robím všetko pre to, aby som nemusel myslieť na jedno.

Na výsledky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prológ

1.

2.

3.